ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 707/1378/23		
Провадження № 22-ц/821/1308/23		
Категорія:  304090200 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:
позивач: Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач:  ОСОБА_1 
представник відповідача : адвокат Яресько Тарас Віталійович

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Яреська Тараса Віталійовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року (ухваленого під головуванням судді Смоляра А.О. в приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області,  повний текст рішення складено 12 червня 2023 року) у справі за позовом   Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»   до ОСОБА_1    про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

28 квітня 2023 року  через засоби поштового зв`язку Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1   про стягнення заборгованості. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  відповідачка звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 09.09.2014 року.
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www/privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Банком на підставі Договору банківських послуг відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом та надано відповідачу у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 33 000,00 грн.
Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору.
Позивач вказує, що взяті на себе грошові зобов`язання відповідач виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 15.04.2023 року складає 37 481 грн 69 коп., з яких: заборгованість за кредитом – 33 525 грн 01 коп., заборгованість за  відсотками за користування кредитом – 3 956 грн 68 коп. , у зв`язку з чим Банк змушений звертатися до суду із відповідним позовом та просить суд стягнути з  ОСОБА_1   на користь позивача заборгованість за кредитом в загальній сумі 37 481 грн 69 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684 грн. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 33 525,01 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування,  у зв`язку із чим суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь Банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 33 525,01 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 12 липня 2023 року через систему Електронний суд, представник ОСОБА_1 – адвокат Яресько Т.В., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному та всебічному з`ясуванні обставин справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку та стягнути з банку на користь скаржника витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач обґрунтовуючи свої вимоги, у тому числі, розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором , послався на Умови та Правила надання банківських послу та Тарифи банку, розміщені на сайті банку як невід`ємну частину спірного договору, а саме щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3 2.1.1.2.4 договору, тобто        відповідач при укладенні договору дав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою банку.
Категорично не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволених вимог банку.
Вказує, що судом не взято до уваги розрахунки відповідача, що базувалися саме на наданій позивачем виписці щодо стягнення з нього незаконно нарахованих відсотків та комісії, які показують, що жодної заборгованості перед позивачем у відповідача не має.
Посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц вказує, що розрахунок заборгованості не є і не може бути первинним бухгалтерським документом, проте, судом не враховано зазначеного, у зв`язку із чим суд дійшов помилкового висновку про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту.
Скаржник зазначає, що судом проігноровані доводи, які були викладені у відзиві на позовні заяву та зроблені формальні висновки; не було враховані наведені у відзиві доводи щодо розміру заборгованості.
На підтвердження доводів апеляційної скарги надає контр-розрахунок, розрахований на підставі виписок, які надавав позивач, які прямо доводять неправомірність вимог позивача.
Відповідно до даного розрахунку за період з 10.10.2014 по 18.04.2023 відповідачем було поповнено картковий рахунок на загальну суму 557 058,88 грн, при цьому за даний період було використано відповідачем кошти з карткового рахунку в розмірі 556 212,03 грн.
Отже, суд першої інстанції при дослідженні доказів, діяв формально, тим самим позбавивши відповідача права на справедливість судового розгляду.
Щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу (правову) допомогу, то скаржник зазначає, що представництво інтересів відповідача здійснював адвокат Яресько Т.В. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 23100 від 28.06.2023. Відповідно до умов договору про надання правничої допомоги вартість послуг за домовленістю сторін становить 5 000 грн.
10.07.2023 адвокат Яресько Т.В. та відповідач підписали акт приймання-передачі послуг № 1, тим самим підтвердивши, що послуги адвокатом були надані в повному обсязі.
Крім того, просить при ухваленні судового рішення врахувати позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 29.03.2019 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що   відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 09.09.2014 року.
Анкета-заява містить персональні дані ОСОБА_1 . Інші відомості в ній відсутні. 
До Анкети-заяви Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що діяли на момент підписання заяви, паспорт споживчого кредитування.
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачу за кредитним договором № б/н від 09.09.2014 було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 16.06.2015 з терміном дії до 05/18, № НОМЕР_2 , дата відкриття 10.10.2014 з терміном дії до 09/18, № НОМЕР_3 дата відкриття 06.05.2016 з терміном дії до 04/20, № НОМЕР_4 дата відкриття 06.08.2020 з терміном дії до 05/24, № НОМЕР_5 дата відкриття 14.09.2020 з терміном дії до 08/24.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 розмір кредитного ліміту неодноразово збільшувався: 04.02.2015 встановлено кредитний ліміт 2 000 грн, 04.04.2016 збільшено до 3 000 грн, 29.05.2017 збільшено до 12 000 грн, 13.09.2017 збільшено до 17 000 грн, 06.03.2019 збільшено до 29 000 грн, 12.06.2019 збільшено до 33 000 грн.
Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором № б/н від 09.09.2014, станом на 15.04.2023 становить 37 481,69 грн., з яких: 33 525,01 грн - заборгованість за тілом кредиту, 39 56,68 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн – заборгованість за комісією; 0,00 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.
Відповідно до виписки за договором б/н за період 10.10.2014 -18.04.2023 підтверджується факт користування відповідачем кредитними картками : 4119625805664966, НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_5 .
Також позивачем надано до суду інформацію про різні умови кредитування, яка за змістом є паспортом споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 06.08.2020.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката Яресько Т.В підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути складові його вартості, а саме заборгованість за кредитом та заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Колегія суддів звертає увагу, що в заяві позичальника не міститься порядку нарахування відсотків, що є підставою для відмови у їх стягненні.
Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №190/1419/19-ц.
До того ж, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».
Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідачка розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку 09.09.2014.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення із ОСОБА_1 заборговності за відсотками є вірними.
Відносно доводів скаржника , що судом не взято до уваги розрахунки відповідача, що базувалися саме на наданій позивачем виписці щодо стягнення з неї незаконно нарахованих відсотків та комісії, які показують, що жодної заборгованості перед позивачем у відповідача не має, колегія суддів зазначає наступне.
Звертаючись із даним позовом Банк просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту), на підтвердження розміру заборгованості надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 09.09.2014 , укладеного між Банком та ОСОБА_1 та виписку за договором № б/н за період із 10.10.2014 -18.04.2023.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини.
       Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04липня 2018 року №75 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідачки за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Отже, виписка по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами є підтвердженням чи користувалася відповідачка кредитними коштами (чи отримувала готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купувала товари та чи перерахувала кошти на інші рахунки), якщо користувалася, то в якому розмірі, чи здійснювала повернення кредитних коштів Банку, якщо здійснювала, то в якому розмірі, та чи не перевищує сума повернутих відповідачем кредитних коштів суму отриманого ним кредиту.
       Дослідивши виписку по картковому рахунку за договором № б/н від 09.09.2014 вбачається, що ОСОБА_1 активно користувалася кредитними коштами, а саме отримувала готівку у банкоматі, купувала товари та замовляла послуги, здійснювали перекази коштів та виконувала свої зобов`язання щодо повернення цих коштів і повернула Банку кошти у більшому розмірі ніж ним надано.
Колегія суддів звертає увагу, що наданий банком розрахунок заборгованості заперечується відповідачкою як у відзиві на позовну заяву і у апеляційній скарзі, крім того, надано власний розрахунок, який не було враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.
Відповідно до здійснених скаржником розрахунків з урахуванням відсутності згоди сторін з приводу визначення розміру відсотків та комісій, ОСОБА_1 було використано кредитних коштів за період з 10.10.2014 по 18.04.2023 на загальну суму 556 212,03 грн та здійснено погашень заборгованості на загальну суму 557 058,88 грн, що перевищує тіло кредиту.
З огляду на вказане, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 09.09.2014 року відсутня.
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє об`єктивне підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо клопотання скаржника про стягнення з банку витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Із матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В. разом з апеляційною скаргою надав до суду договір №23100 про надання правничої (правової) допомоги від 28.06.2023, Акт прийому-передачі послуг № 1 від 10.07.2023 року та квитанцію № 10/07/23 від 10.07.2023 року на суму 5 000 грн.
Відповідно до Акту прийому-передачі від 10.07.2023 року представництво інтересів клієнта по апеляційному оскарженню рішення Черкаського районного суду Черкаської області по справі 3 707/1378/23 становить 5 000 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Банк своїм процесуальним правом на подання заперечення на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, не скористався.
       Тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, оскільки після ухвалення постанови апеляційного суду, яким апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову, надання належних доказів на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, клопотання передбачене ч. 5 ст. 137 ЦПК України, про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, у матеріалах справи відсутнє, беручи до уваги вище наведені правові норми та обставини, суд апеляційної інстанції доходить висновку про задоволення клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Яресько Т.В. про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.
Враховуючи те, що за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в суді апеляційної інстанції в позові відмовлено, то витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 220,80 грн підлягають стягнення з банку на користь ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Яресько Тараса Віталійовича - задовольнити.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»   до ОСОБА_1    про стягнення заборгованості - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 3 220,80 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                          О.В. Карпенко

Судді                                                                         В.Г. Бородійчук

                                                                                       Л.І. Василенко