КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9215/2023
Справа 754/1116/22
 
П О С Т А Н О В А   

 
Іменем      України
 
05 липня 2023 року                                                                                                
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                   Кашперської Т.Ц.,
суддів                                        Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                 Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Зотько Т.А. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Наталія Олексіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 грудня 2021 року, видане державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване у реєстрі за № 9-905, у спадковій справі № 865/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка проживала за адресою АДРЕСА_1 , після її смерті відкрилася спадщина, до якої входили частини квартири АДРЕСА_2 за вказаною адресою, неотримана в зв`язку зі смертю пенсія, допомога на похованні в розмірі двомісячної пенсії, житловий будинок по АДРЕСА_3 , а також земельна ділянка пл. 0,25 га. за цією адресою, майно та особисті речі померлої за вказаними адресами. 
Спадкоємцями померлої є її чоловік ОСОБА_3 як спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку в спадщині, та внучатий племінник померлої (двоюрідний племінник) ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом, яким ОСОБА_4 26 травня 2006 року заповіла на користь позивача належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_2 . 
За заявою відповідача про прийняття спадщини від 04 серпня 2017 року державним нотаріусом Праведник Н.О. заведено спадкову справу. 
Згодом на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в справі № 754/5309/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визначено позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, позивач звернувся до нотаріуса 30 червня 2021 року та прийняв належну йому спадщину за заповітом. 
В межах спадкової справи № 865/2017 на підставі відповідних заяв 09 грудня 2021 року нотаріус видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом (на обов`язкову частку в спадщині) на частку квартири АДРЕСА_4 , та позивачу - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку цієї квартири. 
Проте оформлення права власності ОСОБА_3 на частку у спадковому майні проведено з порушенням вимог закону, оскільки при видачі свідоцтва нотаріус не виконав всіх необхідних дій, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема не встановив увесь склад спадкового майна. При з`ясуванні складу спадкового майна померлої нотаріус визначив, що тільки частини квартири у м. Києві входять до складу спадкового майна, оскільки частина квартири належала померлій на праві власності, а інша частина квартири належала померлій як спадкоємиці свого сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Успадкована частина квартири була не оформлена померлою, а отже виниклі з дня смерті сина майнові права у померлої на цю частину квартири не пов`язувалися з виникненням у неї права власності на спадкове майно, але входили до складу її спадщини. Також в матеріалах спадкової справи наявні документи, які свідчили, що крім частини квартири у м. Києві померлій також належали майнові права на житловий будинок та земельну ділянку в Черкаській області, яке нотаріус відмовилась включати до складу спадкового майна, нотаріус не включив до складу спадкового майна речі звичайної домашньої обстановки та вжитку померлої, не з`ясовував розмір пенсії, яка залишилась неодержаною в зв`язку зі смертю, та розмір допомоги на поховання, які надавалися органом ПФУ.
Крім того, заповідане майно було успадковане особою, яка не мала права спадкувати це майно. У шлюбі з ОСОБА_4 відповідач перебував, починаючи з 05 лютого 1986 року до її смерті, тож на момент відкриття спадщини відповідач знав, з чого складається спадщина його померлої дружини. Разом з тим, після прийняття спадщини відповідач жодних відомостей про наявність у померлої іншого майна, крім частини квартири в м. Києві, нотаріусу не надавав, тобто навмисно приховав його існування. Якщо відповідач мав намір отримати у спадок саме частку з заповіданого майна за рахунок укриття іншого спадкового майна поза заповітом, то він пішов всупереч особистого розпорядження спадкодавця щодо призначення майна, а отже не мав права спадкувати те майно, яке було вказано у його свідоцтві про право на спадщину за законом.
З наведеного вбачається, що внаслідок незаконних дій було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке порушує його спадкові права.
            
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року в позові відмовлено.
                                                                                    
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги та не перевірив жодну з підстав, наведених в позові, будь-яка мотивована оцінка аргументів позивача в рішенні суду відсутня.
Зі змісту оскаржуваного рішення обставинами, які суд першої інстанції вважав встановленими, щоб відмовити в позові, є те, що спадщина померлої ОСОБА_4 складалася тільки з частин квартири АДРЕСА_2 , інше спадкове майно відсутнє; право власності у встановленому законом порядку на нерухоме майно в Черкаській області померла не набула, тому відсутні підстави вважати, що нотаріус безпідставно не включила до складу спадкового майна це нерухоме майно; нерухоме майно в Черкаській області ніколи не перебували у власності померлої, не можуть входити до складу спадкового майна і впливати на визначення обов`язкової частки; у померлої на момент смерті не було в наявності матеріальних цінностей, оскільки будь-яких доказів того, що померла ними не розпорядилась на власний розсуд за життя, суду не надано. 
Вважав, що зазначені обставини, які суд вважав встановленими, в дійсності не доведені. Наводив аргументи, що на момент відкриття спадщини до складу спадкового майна входило інше майно, а саме майнові права (володіння та користування) на нерухоме майно в Черкаській області, речі звичайної домашньої обстановки та вжитку, неодержана померлою пенсія у зв`язку зі смертю, цінності з золота, що впливало на визначення розміру обов`язкової частки у спадщині.
Вказував, що вирішуючи питання законності видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку в спадщині, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність будь-яких порушень прав позивача нотаріусом при вчиненні нею нотаріальної дії. В дійсності, як показують обставини справи, право позивача, як спадкоємця за заповітом, на одержання у спадок того майна, яке було зазначене в заповіті, було порушено нотаріусом, оскільки видачею свідоцтва на обов`язкову частку в спадщині іншому спадкоємцю за законом позивача було позбавлено заповіданого майна, на яке він мав право згідно заповіту, тому що видача свідоцтва на обов`язкову частку в спадщині відбулась незаконно, з порушенням законодавчо встановлених вимог. 
У спадковій справі № 865/2017 було достатньо документів, щоб визначити, що спадщина померлої складається більше ніж з частин квартири, однак нотаріус відмовилась включати це майно до складу спадкового майна, посилаючись на те, що у справі відсутні відомості про належність нерухомого майна в Черкаській області та відсутні відомості про державну реєстрацію цього майна, а відносно іншого майна ОСОБА_4 (речі звичайної домашньої обстановки та вжитку, пенсія, цінності), причини не включення до складу спадкового майна нотаріусом взагалі не повідомлялись. 
Отже, при видачі відповідачу свідоцтва на обов`язкову частку у спадщині нотаріус не встановив весь склад спадкового майна, не визначив його вартість, не здійснив розподіл спадкового майна, виходячи з його вартості, з врахуванням права спадкоємця на обов`язкову частку у спадщині та заповіту, що є порушенням п. 4.12, 4.14, 5.11, 5.12, 5.15 глави 10 розділу ІІ Порядку. У спадковій справі нотаріус діяв виключно в інтересах відповідача, щоб він успадкував саме половину того майна, яке було заповідано померлою на користь позивача.
Наголошував, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 289/1818/16-ц, від 23 вересня 2020 року в справі № 428/6685/19, від 06 листопада 2019 року в справі № 559/375/16-ц, від 21 вересня 2022 року в справі № 170/581/21, від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18, від 22 березня 2023 року в справі № 463/6829/21-ц, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року в справі № 179/1043/16-ц. 
Порушено норми ст. 1218, 1225, 1227, 1241, 1245, 1261, 1301 ЦК України, не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме вимоги ст. 11, 316, 317, 328, 331, 344, 1216, 1219, 1268 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, Інструкції по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, Закону України «Про особисте селянське господарство», Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вказував, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме ст. 2, 10, 12, 13, 76, 77, 77, 78, 79, 80, 89, 95, 228, 229, 263, 264 ЦПК України.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
                                                                                                
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відмовляючи ОСОБА_6 в позові з підстав його необґрунтованості і недоведеності, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів набуття ОСОБА_4 право власності у встановленому законом порядку на інше перелічене позивачем нерухоме майно, крім квартири АДРЕСА_4 , а тому відсутні підстави вважати, що нотаріус безпідставно не включила до складу спадкового майна житловий будинок та земельну ділянку в Черкаській області, право позивача не порушено, підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відсутні.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що 26 травня 2006 року ОСОБА_4 , яка була двоюрідною бабою позивача та дружиною відповідача, склала заповіт, яким розпорядилась належною їй на праві власності частиною квартири АДРЕСА_4 на користь позивача ОСОБА_1 (а. с. 12). 
За адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 була зареєстрована з 19 серпня 1986 року та знята з реєстраційного обліку по смерті (а. с. 113).
На а. с. 73 знаходиться копія свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва 08 вересня 1998 року, яким посвідчене право власності ОСОБА_4 та членів її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_4 .
Син ОСОБА_4 - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 98, 108). 24 травня 2001 року ОСОБА_4 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті, яка складається з частини квартири АДРЕСА_4 , мотоцикла марки ИЖ-7-107-010, речей в заставі СП ПО «Альянс-ломбард», грошових вкладів в філії Ватутінського відділення ощадбанку № 8451 (а. с. 106). На зворотній частині заяви міститься відмітка державного нотаріуса, що факт прийняття спадщини підтверджується фактичним вступом в управління спадковим майном, спадкоємиця безпосередньо перед смертю спадкодавця проживала і була прописана разом з ним та продовжує проживати з 19 серпня 1986 року по теперішній час в квартирі АДРЕСА_4 .
24 травня 2001 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкове майно складається з речей в заставі в СП ПО «Альянс-ломбард» в м. Києві, які належали померлому, згідно залоговим білетам № 516914 від 09 жовтня 2000 року і № 517794 від 23 жовтня 2000 року (а. с. 109 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 11).
04 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_4 (а. с. 93), в зв`язку з чим відкрито спадкову справу № 865/2017 до майна померлої.
04 серпня 2017 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори отримано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), згідно якої отримано відомості про складення заповіту ОСОБА_4 26 травня 2006 року, місцем зберігання якого є П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора (а. с. 96). 
04 серпня 2017 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори витребувано відомості з П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори щодо складу заповіданого майна, спадкоємців за заповітом та копію заповіту (а. с. 103), яка була надіслана листом від 28 серпня 2017 року (а. с. 103 зворот). 
Згідно довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 жовтня 2017 року, за даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована за: ч.: ч. ОСОБА_5 , ч. ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 вересня 1998 року (а. с. 114).
28 січня 2020 року завідувачем Першої київської державної нотаріальної контори направлено лист до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про видачу на руки ОСОБА_1 дублікат заповіту, посвідченого державним нотаріусом даної нотаріальної контори для оформлення спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а. с. 115).
06 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 (а. с. 120), постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 березня 2020 року йому було відмовлено в зв`язку з пропуском шестимісячного строку (а. с. 120 зворот).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в справі № 754/5309/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позов задоволено, визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом до Першої київської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4 строком у два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили (а. с. 13 - 15).
30 червня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 (а. с. 126).
14 липня 2021 року ОСОБА_1 подано на ім`я державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О. заяву, згідно якої, з метою встановлення наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження у спадковій справі № 865/2017 року просив здійснити запит до Степанецької сільської ради Об`єднаної територіальної громади Черкаської області щодо надання документів про належність ОСОБА_4 домоволодіння та його склад, житлового будинку, земельної ділянки пл. 0,25 га. за адресою АДРЕСА_3 , а також сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а. с. 133).
На а. с. 133 - 137 знаходяться копії запитів Першої київської державної нотаріальної контори від 14 липня 2021 року компетентним органам, зокрема управлінню (відділу) Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області, на ім`я Черкаського БТІ, сільської ради с. Дарівка, старості Мартинівського сільського округу, Степанецькій сільській раді, щодо надання витягу з ДЗК на земельну ділянку пл. 0,25 га. по АДРЕСА_5 , власником якої є ОСОБА_4 ; відомостей про реєстрацію права на земельну частку (пай) у землі на території с. Дарівка Черкаського району Черкаської області, відомостей, чи виготовлявся та видавався державний акт на право власності на земельну ділянку та чи було зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 ; про надання інформаційної довідки, за ким та на підставі яких документів зареєстрований житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , відомостей про паювання земель на території с. Дарівка Черкаського району Черкаської області на ім`я ОСОБА_7 .
На а. с. 18 - 20 наявні копії довідок виконавчого комітету Степанецької сільської ради Об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 08 квітня 2021 року та від 27 липня 2021 року № 416, № 417, № 466, згідно яких, житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 рахується за ОСОБА_4 на підставі погосподарської книги форми № 1, книга № 15, особовий рахунок № НОМЕР_1 ; за домоволодінням померлої ОСОБА_4 по АДРЕСА_3 рахується земельна ділянка комунальної власності пл. 0,2500 га., яка перебувала в її користуванні, за життя померлою ОСОБА_4 право на безоплатну приватизацію земельної ділянки не реалізовано.
Згідно довідки виконавчого комітету Степанецької сільської ради Об`єднаної територіальної громади Черкаської області  від 27 липня 2021 року № 02-13/165, виданої завідувачу Першої київської державної нотаріальної контори, житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_3 рахується за ОСОБА_4 , дані (коли та ким видані), на підставі яких документів ОСОБА_4 є власником, відсутні (а. с. 21).
Згідно довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 19 липня 2021 року № 546, за даними підприємства станом на 01 січня 2013 року право власності за ОСОБА_4 на житловий будинок в с. Дарівка Черкаського (Канівського) району Черкаської області не зареєстровано та згідно архівних даних відсутня інвентаризаційна справа (а. с. 26).
 
09 грудня 2021 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори видано на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким спадщина складається з часток квартири АДРЕСА_4 , з якої частка квартири належала померлій ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва 08 вересня 1998 року, та частка квартири належала ОСОБА_5 , сину спадкодавиці, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва 08 вересня 1998 року, спадкоємицею якого була його мати ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частки квартири видано ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за законом згідно ст. 1241 ЦК України на частку квартири видано ОСОБА_3 (а. с. 16).
09 грудня 2021 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори видано на ім`я ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст. 1241 ЦК України, згідно якого свідоцтво видано на частку квартири АДРЕСА_4 (а. с. 68).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, 04 липня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшло в електронній формі клопотання представника ОСОБА_1 про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме копії адвокатських запитів від 01 травня 2023 року, від 13 березня 2023 року, від 27 березня 2023 року на ім`я голови Степанецької с/р ОТГ Яременко О.І. з копіями відповідей від 20 березня 2023 року № 361 та від 04 квітня 2023 року № 423, копії облікових карток об`єкта погосподарського обліку за домоволодінням по АДРЕСА_3 , копії витягів з домової книги Мартинівської сільської ради, копію листа виконавчого комітету Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 05 травня 2023 року № 569, копію заяви ОСОБА_4 до виконкому Мартинівської сільської ради від 24 вересня 2012 року.
Обґрунтовуючи подане клопотання, представник позивача посилався на те, що на початку розгляду справи судом першої інстанції сторона позивача мала повне переконання в тому, що в даній справі надані нею докази є повними та достатніми та спроможні довести перед судом обґрунтованість позовних вимог. Необхідність у долученні інших додаткових доказів в ході розгляду справи також була відсутня, оскільки заперечення та пояснення сторони відповідача не спростовували позовних вимог. Тільки після заслуховування 07 березня 2023 року резолютивної частини рішення представник позивача дійшов висновку про необхідність одержання додаткових доказів на підтвердження того, як ОСОБА_4 обліковувалась у с. Дарівка та протягом якого періоду. Тобто до оголошення рішення сторона позивача не могла подати до суду додаткові докази, оскільки була відсутня така необхідність.
 
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Позивачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від нього, під час розгляду справи судом першої інстанції та не заявлено клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів.
 
Саме лише посилання позивача на те, що він був переконаний у достатності наданих разом з позовом доказів, яким судом першої інстанції було надано іншої оцінки, ніж очікував позивач, не свідчить про неможливість подання ним нових доказів раніше.
 
За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
За рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
 
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
 
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
 
Відтак, в межах даної справи перевірка доводів позивача про порушення державним нотаріусом норм матеріального права при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину має здійснюватися в сукупності з установленням реального порушення прав позивача такими діями/бездіяльністю або відсутності такого порушення.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що видачею свідоцтва на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині на ім`я відповідача ОСОБА_3 , яке було здійснено державним нотаріусом з порушенням вимог закону, порушено його майнові права, оскільки це призвело до непроведення у спадковій справі вартісної оцінки всього спадкового майна, до нездійснення розподілу спадкового майна, виходячи з вартості всього спадкового майна та враховуючи право ОСОБА_3 на обов`язкову частку в спадщині, та до відповідного зменшення частки позивача в спадковому майні, право власності на яке він набув за заповітом.
Такими порушеннями ОСОБА_1 в позові зазначив те, що при видачі свідоцтва на частину квартири, яка раніше належала сину померлої ОСОБА_5 , нотаріусом порушено вимоги п. 4.12, 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5, оскільки за відсутності правовстановлюючих документів на ім`я померлої на цю частину квартири та за відсутності відомостей про реєстрацію за померлою права власності на це майно видав відповідачу оскаржуване свідоцтво.
Крім того, зазначив, що державним нотаріусом неправомірно не включено до обсягу спадкового майна земельну ділянку пл. 0,25 га. та житловий будинок по АДРЕСА_3 , а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку померлої, хоча це було обов`язковим для встановлення обов`язкової частки в спадщині згідно п. 11 розділу ІІ глави 10 Порядку.
Крім того, нотаріус не з`ясував розмір пенсії, яка залишилась неодержаною померлою в зв`язку зі смертю, та розмір допомоги на поховання, яка надавалась органом ПФУ, та не внесла їх до складу спадкового майна.
 
Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).
Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 ЦК України).
За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 ЦК України).
Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 ЦК України, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом.
 
Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
 
Непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років, та чоловіки - 60 років; інваліди І, ІІ, ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія.
 
Відповідач ОСОБА_3 є чоловіком спадкодавця ОСОБА_4 та на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 він був непрацездатним, оскільки йому виповнилося 73 повних роки.
 
До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.
 
Відповідно до пункту 5.10 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.
 
Так, згідно пункту 5.9 глави 10 Порядку № 296/5 право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.
 
Відповідно до пунктів 5.11, 5.12 глави 10 Порядку № 296/5 визначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).
 
Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна.
 
З урахуванням змісту наведених норм право вимагати обов`язкову частку у визначених статтею 1241 ЦК України осіб виникає у тому разі, якщо стосовно якоїсь з них порушено її право на спадкування: особа не зазначена у заповіті взагалі, заповідана їй частка менша від обов`язкової.
 
У випадку, коли спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, в майні спадкодавця припадає частка, рівна обов`язковій або більша, то правила статті 1241 ЦК України не застосовуються.
 
Таким чином, для вирішення питання наявності у спадкоємця за законом права на обов`язкову частку в спадщині, до обставин, які мають значення для справи та підлягають доказуванню, належить обсяг майна, яке входило до спадкової маси та було успадковане спадкоємцем за законом, його вартість, а також відповідність розміру успадкованого спадкоємцем за законом майна розміру належної йому обов`язкової частки.
 
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
 
Згідно п. 4.12, 4.16, 4.19, 4.21 глави 10 Порядку № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього.
 
Судом першої інстанції згідно положень частини другої статті 1241 ЦПК України та глави 10 Порядку № 296/5 перевірено, яке майно увійшло до спадкової маси ОСОБА_4 , з цією метою було досліджено матеріали спадкової справи № 865/2017, заведеної державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О.                       щодо майна померлої ОСОБА_4 , встановлено перелік успадкованого сторонами майна після смерті ОСОБА_4 , та зроблено правомірний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що в зв`язку з відсутністю доказів наявності іншого спадкового майна, належного ОСОБА_4 на праві власності, до спадкової маси увійшло лише частин квартири АДРЕСА_4 . 
У зв`язку з викладеним слід зазначити, що у випадку спадкування за законом відповідач ОСОБА_3 як єдиний спадкоємець за законом першої черги мав би успадкувати все майно померлої, тобто частин квартири АДРЕСА_4 .
Однак, оскільки дружина відповідача ОСОБА_4 залишила заповіт на ім`я позивача - ОСОБА_1 , відповідач, як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини, успадковує 1/2 частки від частини спадкового майна, яка б належала йому у випадку спадкування за законом. 
Таким чином, державним нотаріусом правомірно видано на ім`я ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст. 1241 ЦК України на частину вказаної квартири.
 
Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, що право власності у встановленому законом порядку на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_3 померла ОСОБА_4 не набула, тому відсутні підстави вважати, що нотаріус безпідставно не включила до складу спадкового майна це нерухоме майно, позивач в апеляційній скарзі посилався на те, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_4 більше 21 року постійно проживала у с. Дарівка, відкрито та безперервно володіла та користувалася у цьому селі вказаним нерухомим майном. Отже, на момент відкриття спадщини їй належали майнові права на нього (володіння та користування), і в спадковій справі відсутність у померлої на момент відкриття спадщини майнових прав була не встановлена нотаріусом. Отже, перебування у власності ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини зазначеного нерухомого майна не було спростовано в ході розгляду справи.
 
Апеляційний суд відхиляє наведені доводи як необґрунтовані, з огляду на те, що до моменту видачі свідоцтв про право на спадщину в даній справі нотаріусом було вчинено регламентовані законодавством дії щодо запитування відомостей як з  Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, так і у компетентних органів Черкаської області щодо реєстрації земельної ділянки та житлового будинку. При цьому, відомості про належність спадкодавцеві спірних будинку і земельної ділянки в реєстрі та згідно відповідей компетентних органів, відсутні. Водночас, інші речові права, зокрема право користування майном, не є передбаченою законом підставою для включення такого майна до спадкової маси. Отже, дії нотаріуса в частині невключення означеного нерухомого майна до складу спадщини є правомірними.
 
Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 17 вересня 2020 року в справі № 715/372/19 (провадження № 61-15724св19), обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. З огляду на зазначене, для отримання права на спадкування на об`єкти нерухомості, земельну ділянку безумовною підставою є належність вказаного майна на праві власності спадкодавцю. Відповідно, майно, що не належало спадкодавцю за життя, право власності на яке не було оформлено у визначеному законом порядку, не може входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування.
 
Наведені правові висновки були обґрунтовано враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.
 
Є неспроможними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку в с. Дарівка за набувальною давністю, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 344 ЦК України, відповідно до якої право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Доказів наявності такого судового рішення щодо визнання права власності за ОСОБА_4 на вказане майно, ухваленого за її життя, позивачем надано не було.
 
Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи наявні документи, які вказують, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_4 належали на праві власності житловий будинок та земельна ділянка, а саме довідки № 416, 417, 466 від 08 липня 2021 року та 27 липня 2021 року старости Мартинівського старостинського округу, лист № 02-13/165 від 27 липня 2021 року старости Мартинівського старостинського округу, є необґрунтованими, оскільки в цих довідках і листах зазначено, що житловий будинок та земельна ділянка рахуються за ОСОБА_4 , при цьому конкретні підстави користування будинком не вказані, а щодо земельної ділянки уточнено, що вона перебуває в комунальній власності і право на безоплатну приватизацію земельної ділянки ОСОБА_4 не реалізоване (а. с. 143 зворот). Крім того, вказані доводи позивача спростовуються довідкою КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 19 липня 2021 року № 546, згідно якої, за даними підприємства станом на 01 січня 2013 року право власності за ОСОБА_4 на житловий будинок в с. Дарівка Черкаського (Канівського) району Черкаської області не зареєстровано та згідно архівних даних відсутня інвентаризаційна справа (а. с. 26).
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зауважував, що посилання судом першої інстанції на відсутність у справі доказів набуття ОСОБА_4 у власність житлового будинку та земельної ділянки у с. Дарівка вказує прямо на недоведеність в ході розгляду справи законності невключення нотаріусом до складу спадкового майна ОСОБА_4 житлового будинку та земельної ділянки у с. Дарівка.
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, оскільки вони ґрунтуються на помилковому розумінні позивачем концепції доказування та перекручують встановлені судом обставини у вигідному для нього контексті.
 
Аналогічно, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відомостями, які вказували, що до складу спадщини ОСОБА_4 входила неодержана нею за життя пенсія, була безпосередня відсутність у спадковій справі будь-яких документів, які б свідчили, що нотаріус перевіряла обставини одержання членами родини померлої суми цієї пенсії.
 
Вказані доводи суперечать правовим висновкам, викладеним у пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, в якому зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
 
Апеляційний суд не може також погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що нотаріусом неправомірно не перевірялася наявність у померлої речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, та неотриманої пенсії, виходячи з наступного.
 
Згідно п. 4.14 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Згідно п. 4.2.1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції                                       України 29 січня 2009 року, при визначенні розміру обов`язкової частки необхідно враховувати все спадкове майно, як заповідане так і те, що неохоплене заповітом, а також  враховуються речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна, згідно статті 1228 ЦК, входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно  від способу розпорядження ним. Таким чином, незалежно від того, зроблено розпорядження щодо права на вклад у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі), таке право  входить до складу спадщини і на нього поширюються загальні правила спадкування. А це  означає, що при визначенні розміру обов`язкової частки необхідно враховувати і розмір вкладу. Для встановлення всієї спадкової маси в повному об`ємі спадкоємець, який має  право на обов`язкову частку у спадщині, вправі звернутись до нотаріуса із заявою про  вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.
Згідно п. 1.2, 3.1, 3.6 глави 9 розділу ІІ Порядку № 296/5, нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою заінтересованих осіб або з власної ініціативи вживає заходів щодо охорони спадкового майна. Опис спадкового майна проводиться за участю заінтересованих осіб (за бажанням) і не менше ніж двох свідків. В акті опису спадкового майна мають бути зазначені опис спадкового майна з детальною характеристикою кожної речі окремо (колір, вага, номінал, розмір, сорт, марка, рік випуску, а для іноземної валюти - купюра, її номінал, вартість за курсом Національного банку України тощо) та визначення їх вартості з урахуванням відсотка зносу. До акта опису включається все майно, яке є в будинку (квартирі) померлого.
 
Із системного тлумачення наведених норм можна дійти висновку, що встановлення всієї спадкової маси в повному об`ємі здійснюється нотаріусом або з власної ініціативи, або за заявами заінтересованих осіб.
 
Разом із тим, у матеріалах спадкової справи відсутні заяви будь-кого зі спадкоємців про вжиття заходів щодо охорони спадкового майна, в тому числі самого ОСОБА_1 , для встановлення наявності у померлої ОСОБА_4 предметів домашнього вжитку або неотриманих в зв`язку зі смертю виплат, за таких обставин невжиття таких заходів самим нотаріусом за власною ініціативою не може вважатися порушенням нотаріусом п. 5.11 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5.
 
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо наявності у ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини належних їй речей (шафи, виробів з золота загальною масою більше 10 грамів, які перебували у заставі ломбарду та пізніше були нею викуплені, неодержаної пенсії в зв`язку зі смертю) є припущеннями, не підтвердженими будь-якими доказами, та відхиляються апеляційним судом. Зокрема, доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується наявність у ОСОБА_4 виробів з золота станом лише на 24 травня 2001 року, право власності на яке набуте нею на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті сина, а не на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що нотаріусом неправомірно видано свідоцтво на спадщину за законом на частину квартири, яка належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , що була успадкована ОСОБА_4 після смерті сина, але не оформлена на неї, з огляду на те, що доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що 24 травня 2001 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка складається зокрема з частини квартири АДРЕСА_4 , і на зворотній частині заяви міститься відмітка державного нотаріуса, що факт прийняття спадщини підтверджується фактичним вступом в управління спадковим майном, спадкоємиця безпосередньо перед смертю спадкодавця проживала і була прописана разом з ним та продовжує проживати з 19 серпня 1986 року по теперішній час в квартирі АДРЕСА_4 (а. с. 106).
 
Відтак, оскільки з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 успадкувала частину квартири в порядку ст. 549 ЦК УРСР після смерті сина ОСОБА_5 , правовстановлюючі документи, які підтверджують його право власності на вказане майно, наявні в матеріалах справи, державний нотаріус діяв правомірно, включаючи це майно до складу спадщини, оскільки незвернення спадкоємця до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно. Строк видачі спадкодавцеві свідоцтва про право на спадщину нормами ЦК України, як і ЦК УРСР, не обмежується.
 
Аналогічні правові висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 289/1818/16-ц, на яку в апеляційній скарзі посилається сам позивач, і згідно яких, відсутність у спадкодавця свідоцтва про право на спадщину на вказане майно в силу вимог частини третьої статті 1296 ЦК України не позбавляє її спадкоємців права на спадщину та не може свідчити про те, що позивач не прийняла спадщину після смерті батьків.
 
Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року в справі № 179/1043/16-ц, згідно яких право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. В даній справі, на відміну від справи № 179/1043/16-ц, позивачем не доведено і судом не встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 мала право постійного користування земельною ділянкою на підставі відповідного державного акта.
 
Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 вересня 2020 року в справі № 428/6685/19, згідно яких недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. В даній справі, на відміну від справи № 428/6685/19, позивачем не доведено і судом не встановлено, що ОСОБА_4 була недоотримана пенсія.
 
Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року в справі № 559/375/16-ц, згідно яких записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності; при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В даній справі, на відміну від справи № 559/375/16-ц, позивачем не доведено і судом не встановлено, крім записів у погосподарських книгах, інших зазначених в постанові Верховного Суду доказів, зокрема ухвалених органами місцевого самоврядування рішень про оформлення права власності на будинок, технічного паспорту на будинок, документів про відведення в установленому порядку земельної ділянки під забудову.
 
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 170/581/21, ОСОБА_6 наводив не правові висновки, сформульовані судом, а процитовано пункти 5.11 - 5.12 Порядку № 296/5 з цієї постанови.
 
Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18, згідно яких державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації; при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. У справі № 910/10987/18 вирішено господарський спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, та досліджувались правочини, на підставі яких відповідачем набуто право на спірне майно. В даній справі позивачем не доведено, а судом не установлено обставин набуття ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно в Черкаській області .
 
Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 22 березня 2023 року в справі № 463/6829/21-ц, згідно яких спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. В справі № 463/6829/21-ц судом встановлено, що позивач мав право користування належною його дружині частиною спірного будинку як член сім`ї власника, з моменту відкриття спадщини позивач, як спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України набув право володіння і право користування спадковим, та набуде право ним розпорядитись після оформлення спадщини. Разом із тим, в справі, що переглядається, обставин набуття права власності ОСОБА_4 на нерухоме майно в Черкаській області не встановлено.
 
Не ґрунтуються на будь-яких доказах та є припущеннями доводи апеляційної скарги, що відповідач навмисно приховав наявність майна померлої у Черкаській області, і що нотаріус діяв у спадковій справі виключно в інтересах відповідача. 
Крім того, враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року в справі № 754/5309/20 визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , і його права як спадкоємця були таким чином поновлені судом, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що ОСОБА_8 приховував від нього, що також є спадкоємцем померлої і не надавав первинний екземпляр свідоцтва про смерть померлої для звернення з заявою про прийняття спадщини, а державний нотаріус не сприяла ОСОБА_1 , як спадкоємцю за заповітом, у подачі ним заяви про прийняття спадщини, не є підставою для визнання виданого на ім`я ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, та відхиляються апеляційним судом.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що відповідно до доказів, що містяться в матеріалах справи, позивач є спадкоємцем за заповітом, в якому спадкодавцем визначено певне майно, що заповідно позивачу - частина квартири АДРЕСА_4 , на яку позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Доказів щодо права позивача на спадкування за заповітом або за законом на інше майно позивачем не надано, як і не доведено, яким чином порушені, оспорені або невизнані права позивача видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я відповідача. 
 
З урахуванням вищевикладеного, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2021 року на ім`я ОСОБА_8 , є обґрунтованими і доводами апеляційної скарги не спростовані.
 
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.