ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 серпня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/4353/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Божко Л.А., Суховарова А.В.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 в адміністративній справі №160/4353/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом  до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 20.06.2022 року про сплату з ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 9595, 30 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.07.2018 р. ОСОБА_1 зареєструвався, як фізична особа-підприємець й перебував на спрощеній системі оподаткування. Надалі за заявою позивача в ЄДРПОУ 24.12.2020 р. внесено запис №2002290060001012280 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що про існування спірної вимоги йому стало відомо 29.11.2022 р., коли він отримав повідомлення в додатку Монобанку про те, що вони отримали запит від виконавчої служби на надання списку його рахунків та залишку за ними й 13.12.2022 р. з особового рахунку позивача, що обліковується в Приватбанку було списані кошти в сумі 5 228, 18 грн., та 14.12.2022 р. із особового рахунку позивача, що обліковується в Монобанку було списано кошти в сумі 79, 86 грн. Як з`ясував позивач, у Новомосковському відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на виконанні перебувала вимога ГУ ДПС у Дніпропетровській області за №Ф-247435-53У від 20.02.2020 р. ОСОБА_1 оскаржив цю вимогу в адміністративному порядку, однак його скаргу Державною податковою службою України залишено без розгляду. Позивач вважає спірну вимогу неправомірною, оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи, у зв`язку з чим відповідно до ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач звільнений від сплати єдиного внеску. Враховуючи наведене, позивач вважає, що оскаржувана вимога винесена відповідачем протиправно та підлягає скасуванню.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаною постановою, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що згідно реєстраційних даних податкового органу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває в стані припинення, на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Новомосковська ДП, м.Новомосковськ) позивач перебуває з 03.07.2018 р. як фізична особа-підприємець (далі – ФОП ОСОБА_1 ) дата припинення 24.12.2020 р. та згідно облікових даних позивач має ознаку «інвалід» з 27.05.2009 р. Відповідач вказав, що згідно із даними інформаційної системи податкового органу ФОП ОСОБА_1 особисто надіслав в електронному вигляді до ГУ ДПС у Дніпропетровській області Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за формою №5 Таблиця 1 (далі - Звіт по єдиному внеску) за 2020 рік, який зареєстровано в інформаційній базі Державної податкової служби України 20.01.2021 р. за №9369817650, №9369817656. За змістом цього Звіту позивача сума до сплати єдиного внеску, що підлягала позивачем до сплати склала 9595,30 грн. З огляду на викладене, як зауважив відповідач, станом на 03.02.2021 р. в інтегрованій картці платника податків за кодом бюджетної класифікації 71040000 ФОП ОСОБА_1 відбулись нарахування єдиного внеску у сумі 9595,30 грн. згідно поданого ФОП ОСОБА_1 . Звіту по єдиному внеску за 2020 рік ( від 20.01.2021 р. за №9369817650, №9369817656). У зв`язку з несплатою ФОП ОСОБА_1 задекларованої суми єдиного внеску 9595,30 грн., станом на 03.02.2021 р. в інтегрованій картці платника податків за кодом бюджетної класифікації 71040000 ФОП ОСОБА_1 сформувався борг (недоїмка) з єдиного внеску в сумі 9595,30 грн. ГУ ДПС у Дніпропетровській області вважає, що сума єдиного внеску, яка була самостійно задекларована ФОП ОСОБА_1 згідно поданого Звіту по єдиному внеску за 2020 рік підлягає платі на загальних підставах. Станом на 31.05.2022 р. сума заборгованості ФОП ОСОБА_1 по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становила 9595,30 грн., у зв`язку з чим ГУ ДПС у Дніпропетровській області в автоматичному режимі ITC «Податковий блок» сформовано вимогу №Ф.72696-13 від 20.06.2022 р. на суму 9595,30 грн, яку направлено на адресу ФОП ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення, що у подальшому було повернуто відправнику працівниками поштової служби за закінченням терміну зберігання. Враховуючи те, що відповідна заборгованість позивача залишилася непогашеною, ГУ ДПС у Дніпропетровській області направило узгоджену вимогу на примусове виконання до Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Відповідач вважає, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області при винесенні оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підстави для визнання протиправною та скасування винесеної відповідачем вимоги відсутні.
          Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
          З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
          Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності – ФОП з 03.07.2018 р. та 24.12.2022 р. щодо позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про припинення підприємницької діяльності.
Позивач є особою, якій встановлено безстроково інвалідність ІІІ групи з 18.05.2009 р., на підтвердження чого до позовної заяви надано копію відповідної довідки МСЕК.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області та згідно облікових даних позивач має ознаку «інвалід» з 27.05.2009 р.
За змістом відзиву на позовну заяву, ФОП ОСОБА_1 особисто надіслав в електронному вигляді до ГУ ДПС у Дніпропетровській області Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за формою №5 Таблиця 1 (далі - Звіт по єдиному внеску) за 2020 рік, який зареєстровано в інформаційній базі Державної податкової служби України 20.01.2021 р. за №9369817650, №9369817656.
У вищезазначеному Звіті позивач вказав суму єдиного внеску, що підлягала до сплати, 9595,30 грн.
Станом на 03.02.2021 р. в інтегрованій картці позивача як платника податків за кодом бюджетної класифікації 71040000 ФОП ОСОБА_1 відбулись нарахування єдиного внеску у сумі 9595,30 грн. згідно поданого ФОП ОСОБА_1 . Звіту по єдиному внеску за 2020 рік.
Станом на 31.05.2022 р. сума заборгованості ФОП ОСОБА_1 по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становила 9595,30 грн., у зв`язку з чим ГУ ДПС у Дніпропетровській області в автоматичному режимі ITC «Податковий блок» сформовано вимогу №Ф.72696-13 від 20.06.2022 р. на суму 9595,30 грн.
Відповідач стверджує, що вказана вище вимога була направлена позивачу засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення, однак це відправлення було повернуто працівниками поштової служби за закінченням терміну зберігання.
20.06.2022 р. ГУ ДПС у Дніпропетровській області сформовано вимогу за №Ф-72696-13у від 20.06.2022 р. про сплату з ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 9595, 30 грн.
Відповідач направив вищевказану вимогу на примусове виконання до Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).
Не погодившись з винесеною відповідачем вимогою позивач подав до Державної податкової служби України скаргу про скасування вказаної вимоги від 27.12.2022 р.
Рішенням Державної податкової служби України №1032/6/99-00-06-02-01-06 від 12.01.2023 р. скаргу позивача залишено без розгляду.
Вважаючи, що оскаржувана вимога винесена безпідставно, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
          Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
          Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
          Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Згідно з ч.2 ст.2 Закону №2464-VI, виключно цим Законом визначаються, зокрема, платники єдиного внеску, а також порядок нарахування, обчислення та його сплати.
          Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
          Частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VI (в редакції, чинній на час нарахування ЄСВ) визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Отже, позивач, як інвалід 3 групи, відповідно до ч.4 ст.4 Закону №2464-VI звільняється від сплати за себе єдиного внеску.
          Суд звертає увагу на те, що позивач може бути платником ЄСВ лише у випадку його добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, доказів чого відповідач не надав.
          Проте позивач стверджує, що не є особою, яка бере добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Згідно з ч.1 ст.10 Закону №2464-VI платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є, зокрема, особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
          Відповідно до ч.3 ст.10 Закону №2464-VI, особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Згідно з ч.4 ст.10 Закону №2464-VI договір про добровільну участь набирає чинності з дня його підписання.
          Відтак, звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску має бути врахований контролюючим органом лише при наявності заяви про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та укладення відповідного договору.
          Проте, з матеріалів справи встановлено, що позивач заяви про добровільну сплату єдиного внеску до органу доходів і зборів не подавав, договір про добровільну участь в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з ним не укладався.
          Тобто, позивач у добровільному порядку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не перебуває, а тому обов`язок сплачувати єдиний внесок за 2020 рік у позивача відсутній.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі №806/1503/16.
          Подання позивачем звіту фізичної особи-підприємця не є самостійним визначенням грошових зобов`язань в розумінні пункту 57.1 статті 57 ПК України, відповідно, ці суми неможливо ототожнити з узгодженими грошовими зобов`язаннями, а тому несплата сум, зазначених у них, не свідчить про виникнення податкового боргу. Отже, з фактом подання звіту з ЄСВ не виникає обов`язок здійснювати його сплату, відповідно, несплата цих сум не призводить до виникнення недоїмки. 
Такий правовий висновок сформований Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2020 року у справі №240/4809/19.
          Отже, під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було встановлено, що відповідачем не було спростовано та не надано доказів про те, що позивачем не укладався договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а посилання апелянта на те, що позивач зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок, оскільки ним добровільно подавалися звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, є безпідставними та не мають вирішального впливу на спірні правовідносини, позаяк, не змінюють встановленого правового регулювання, відтак, подані позивачем звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, не є підставою для сплати останнім єдиного соціального внеску, починаючи з дати встановлення 3 групи інвалідності, оскільки для такої сплати необхідна обов`язкова згода такого платника. Вказана згода висловлюється у вигляді укладання відповідного письмового договору щодо добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, що передбачено чинним законодавством.
          Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі №806/2169/16, від 20 грудня 2019 року по справі №817/1241/16.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, оскільки позивач є особою з інвалідністю, отримує відповідну пенсію по інвалідності, відтак звільнений від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI, а договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладав, він не має обов`язку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
          Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
          Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень  та  у спосіб, що визначені  Конституцією  та  законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод  та  інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
          Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
          Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
          Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
          Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
          З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
          Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 в адміністративній справі №160/4353/23 залишити без змін.  
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5  статті 328 КАС України.
          Повний текст судового рішення складено 17 серпня 2023 року.    

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров