Постанова
Іменем України                             
06 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 686/30030/21
провадження № 61-5111св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П'єнти І. В., Талалай О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 05 грудня 2012 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній був наданий кредит у розмірі 20 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Внаслідок несвоєчасної сплати боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами виникла заборгованість, яка станом 
на 29 листопада 2021 року становила 24 571,56 грн, із яких: 19 887,78 грн - заборгованість за кредитом; 4 683,78 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, яку банк просив стягнути з відповідача.
 
ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом про захист прав споживача, скасування транзакцій з перерахунку коштів.
 
Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що 26 січня 2021 року виявила, що її телефон заблокований, а розблокувати його вдалося лише на наступний день, тоді ж було виявлено недостачу коштів на кредитній картці 
АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 19000 грн. Вказані кошти були зняті в сумі, що перевищувала встановлений кредитний ліміт, який невідомими особами був збільшений вже під час проведення операції зі зняття коштів.
 
Зазначає, що після виявлення вказаних обставин невідкладно звернулася у відділення банку у м. Хмельницького для з`ясування ситуації, де їй заблокували картку і повідомили про переведення коштів з її рахунку на картку Монобанку та звернулася до поліції із заявою про скоєння злочину.
Так як жодних даних, які б надали можливість іншим особам заволодіти коштами з її карткового рахунку нікому не передавала, ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про поновлення коштів на її рахунку до того стану, який був перед перерахуванням їх на інший рахунок, проте отримала відмову.
 
На думку ОСОБА_1 відповідачем при проведенні несанкціонованих транзакцій (операцій) з незаконних перерахунках та зняття коштів з її картки, було порушено законодавство, тому просила:
скасувати операції (транзакції) щодо переказу 26 січня 2021 року з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у 
АТ КБ «Приватбанк» в сумі 10400 грн;
скасувати операції (транзакції) щодо переказу 26 січня 2021 року з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у 
АТ КБ «Приватбанк» в сумі 6760 грн;
скасувати операції (транзакції) щодо переказу 26 січня 2021 року з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у 
АТ КБ «Приватбанк» в сумі 2 080 грн;
скасувати відсотки та інші штрафні санкції, нараховані АТ КБ «Приватбанк» за оскаржуваними ОСОБА_1 операціями (транзакціями).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                від 01 травня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 571,56 грн. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконувала умови договору, не повертала кредитні кошти у передбачений договором строк, то з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом у заявленому позивачем розмірі. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що дійсним моментом звернення ОСОБА_1 до банку з повідомленням про блокування кредитного рахунку у зв`язку з тимчасовою її неможливістю користуватися фінансовим номером є 27 січня 2021 року, тоді як спірні транзакції були проведені 26 січня 2021 року, а тому відповідальність за проведення цих операцій несе ОСОБА_1 як клієнт банку у зв`язку із невчасним повідомленням банку про зазначений випадок.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 березня 2023 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 01 травня 2022 року змінено в частині позову АТ КБ «ПриватБанк», зменшено заборгованість за кредитним договором до 19 887,78 грн.                      В решті рішення суду залишено без змін.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 тіла кредиту, однак помилково стягнув проценти за користування кредитом, оскільки банк не надав доказів, що Умови та правила надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи, є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови та правила мав на увазі позичальник, підписуючи акету-заяву про приєднання до Умов та правил, та, відповідно, брав на себе зобов`язання щодо сплати процентів.
 
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки до моменту повідомлення банку про заблокування фінансового номера ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову банку та задоволення її зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що перекази у січні 2021 року з карткового рахунку сталися у зв`язку з її авторизацією, як клієнта, на фішинговому сайті, через який шахраї могли викрасти паролі до застосунку «Приват24» та «Мій Київстар» і вчинити протиправні дії. 
 
Констатує, що факт блокування її номеру телефону, здійснення без її відома переадресації дзвінків та SMS і керування картковим рахунком встановлений матеріалами розслідування банку та визнається представником банку у письмових поясненнях від 29 червня 2022 року, проте зазначені обставини судами не враховані.
 
Судами також не враховано, що інформація про розголошення 
ОСОБА_1 конфіденційних даних карткового рахунку в матеріалах справи відсутня, здійснення блокування телефону та переадресації дзвінків проведено шахраями всупереч її волі, подальше проведення шахраями використання її карткового рахунку, а саме збільшення кредитного ліміту та проведення транзакцій по перерахунку коштів здійснено невідомими особами без її відома та волевиявлення. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

 

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 31 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 листопада 2014 року між сторонами укладено кредитний договір, що підтверджується письмовою анкетою-заявою, підписаною уповноваженою банком особою та ОСОБА_1 .. У цій анкеті-заяві зазначається, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.
 
У цій заяві ОСОБА_1 засвідчила, що ознайомилася з договором надання банківських послуг до його укладення і погоджується з його умовами.
 
Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» в межах кредитного договору №б/н ОСОБА_1 отримала три кредитні карти: № НОМЕР_2 строком дії до 09/18; № НОМЕР_1 , строком дії до 04/22; 
№ НОМЕР_3 , строком дії до 12/24.
 
З виписки за договором № б/н за період 29.09.2014-01.12.2021 слідує, що з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 26 січня 2021 року було здійснено перекази коштів на суму 10 000 грн, 6 500 грн та 2 000 грн.
 
27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до банку із повідомленням про платіжні операції, що нею не виконувалися. 
 
За результатами проведеної перевірки АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що 26 січня 2021 року о 06:57 год. через додаток «Мій Київстар» на фінансовий номер клієнта було встановлено переадресацію дзвінків і смс на шахрайський номер телефону НОМЕР_4 . Надалі шахрай увійшов в Приват24 WEB, так як зміни паролю в комплексах банку не відображено, невідомий знав пароль, підтвердження авторизації в Приват24 WEB було в 06:58 год. та 07:16 год. по IVR дзвінку на номер НОМЕР_5 , на фактично переадресований номер НОМЕР_4 . Потім о 07:18 год. на карті 
НОМЕР_1 було збільшено інтернет ліміт до 20 000 грн через Приват24 WEB. Запиту для отримання CVV коду в Приват24 не було, отже 
CVV код шахраю був відомий. До того ж клієнту на номер НОМЕР_5 приходили повідомлення про підтвердження операцій, але ж вона їх не бачила, оскільки її номер був заблокований, 3Ds паролі приходили на номер НОМЕР_4 . Також вищезазначені транзакції проводилися шахраєм 
з IP НОМЕР_6 у м. Хмельницький. 
Банк виснував, що клієнт раніше могла авторизуватися на фішинговому сайті через який шахраї могли викрасти паролі в Приват24 та «Мій Київстар» і вчинити вищезазначені протиправні дії. Встановити отримувача коштів не виявилось можливим. Номер НОМЕР_4 внесено в список обмежень. Порушень з боку працівників банку не виявлено. Матеріальна шкода банку не завдано, клієнту рекомендовано звернутись із заявою до правоохоронних органів. 
 
Згідно з талону-повідомлення єдиного обліку від 27 січня 2021 року № 95 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що до ВПК в Хмельницькій області звернулася ОСОБА_1 , яка повідомила, що невідомі особи в невідомий для неї спосіб отримали доступ до належного їй мобільного телефону, в результаті чого заволоділи грошовими коштами в сумі 19 510 грн, які знаходились на її особистій картці «Приватбанку».
 
З повідомлення СД Хмельницького РУП ГУ НП у Хмельницькій області 
від 02 лютого 2021 року слідує, що 02 лютого 2021 року внесено відомості до ЄРДР № 12021245010000262 за фактом вчинення кримінального проступку за попередньою правовою кваліфікацією за частиною першою статті 185 КК України, а саме щодо невстановленої особи, яка таємно, невідомим шляхом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 з карти «Приватбанк» 
№ НОМЕР_1 у сумі 19 520,40 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
 
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
 
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
 
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
 
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
 
Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
 
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. 
 
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
 
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
 
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
 
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України 
від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду 
від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року 
у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, 
від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року 
у справі № 176/1445/22 та інших.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. 
 
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), на яку є посилання у касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 
18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
 
Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку 
АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
 
У справі, що переглядається, при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що 26 січня 2021 року виявила, що її телефон заблокований, а розблокувати його вдалося лише на наступний день, тоді ж було виявлено недостачу коштів на кредитній картці АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 19000 грн. Вказані кошти були зняті в сумі, що перевищувала встановлений кредитний ліміт, який невідомими особами був збільшений вже під час проведення операції зі зняття коштів.
 
За результатами проведеної АТ КБ «ПриватБанк» перевірки встановлено, що 26 січня 2021 року о 06:57 год. через додаток «Мій Київстар» на фінансовий номер клієнта було встановлено переадресацію дзвінків і смс на шахрайський номер телефону НОМЕР_4 та через систему Приват24 WEB було збільшено інтернет ліміт до 20 000 грн. Банк зазначив, що клієнт раніше могла авторизуватися на фішинговому сайті через який шахраї могли викрасти паролі в Приват24 та «Мій Київстар» і вчинити вищезазначені протиправні дії. Встановити отримувача коштів не виявилось можливим. 
 
Разом з тим банком не було доведено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, збільшувати кредитний ліміт та знімати кредитні кошти.
При відмові у задоволенні позову суди попередніх інстанцій вважали, що ОСОБА_1 звернулася до банку про блокування кредитного рахунку 
27 січня 2021 року, а не 26 січня 2021 року, а тому відповідальність за проведення зазначених операцій несе ОСОБА_1 .
 
Суди вказали, що невід?ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ y мережі Інтернет, і саме клієнт несе повну відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на картці даних (пункт 2.1.4.12.3. Умов), а також за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до розголошення ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію;
 
Однак суди не врахували, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
 
Суди не звернули уваги на те, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк), не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
 
Суди не звернули уваги, що матеріали справи не містять Умов і правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, тому їх не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов суперечливих висновків застосовуючи Умови та Правила надання банківських послуг до зустрічних позовних вимог та не застосовуючи їх до вимог про стягнення з ОСОБА_1 процентів за первісним позовом, зазначивши, що ці Умови та Правила не підписані останньою.
 
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду, не перевірили доводи ОСОБА_1 про те, що вона своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не надали належної оцінки поясненням банку від 29 червня 2022 року, в яких банк визнає обставини вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_1 , не аргументували належним чином свої висновки про застосування Умов та Правил при розгляді зустрічного позову, враховуючи, що вони не є складовою кредитного договору.
 
Верховний Суд дійшов висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за кредитною карткою, її особового рахунку, акаунту чи додатку Приват24, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 
26 січня 2021 року щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 19 887,78 грн, а тому у задоволенні позовних вимог 
АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким ОСОБА_1 не отримувала кошти, слід відмовити.
 
Отже, оскільки не доведено волевиявлення ОСОБА_1 на збільшення кредитного ліміту та перерахування коштів 26 січня 2021 року у зазначеному розмірі, то і проценти як плата за користування цими коштами у розмірі 4 683,78 грн не повинні стягуватися, з огляду на те, що ОСОБА_1 кредитними коштами не користувалася. 
 
Водночас колегія суддів вважає за неможливе задовольнити зустрічні позовні вимоги, враховуючи таке.
 
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Оскільки положення Конституції України та цієї Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 
2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
 
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі 
№ 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі 
№ 923/876/16 (провадження  № 12-88гс19) та багатьох інших.
 
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), 
від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження 
№ 12-140гс19, пункт 98).
 
Колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування операцій (транзакцій) щодо переказу 26 січня 2021 року грошових коштів не можуть бути задоволені, оскільки не відновлять порушені права позивача за зустрічним позовом, з огляду на те, що скасування цих транзакцій не свідчить про автоматичне відновлення коштів на рахунку. При цьому порушені права ОСОБА_1 відновлені шляхом відмови у задоволенні позову банку про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.
 
Зазначене стосується й вимог ОСОБА_1 про скасування відсотків, нарахованих за оскаржуваними операціями, оскільки відповідний розрахунок відсотків у розмірі 4 683, 78 грн був предметом оцінки при вирішенні первісного позову, у якому банку було відмовлено через недоведеність отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.
 
Колегія суддів також вважає, що не підлягають до задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування штрафних санкцій, оскільки матеріали справи не містять доказів їх нарахування банком. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову банку, а в частині вирішення зустрічного позову - змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 01 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 01 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 01 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 01 березня 2023 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович