Справа № 154/1809/22 	Головуючий у 1 інстанції: Кусік І. В. 	
Провадження № 22-ц/802/610/23  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 серпня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,
позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій внаслідок неповернення грошових коштів, за  апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 січня 2023 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

30.06.2022 року адвокат Лавренчук О.В. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій внаслідок неповернення грошових коштів.
На обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що у лютому 2018 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати йому позику у розмірі 5000 доларів США терміном на два тижні. Коли минуло цих два тижні, позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_4 з проханням повернути кошти, однак той запевнив, що вони йому ще потрібні і що незабаром він їх поверне. Окрім того, відповідач ОСОБА_4 попросив його для збільшення обороту власної підприємницької діяльності надати йому під реалізацію балони з фреоном, які позивач ОСОБА_1 закупив для власної підприємницької діяльності, мотивуючи, що він має вигідних покупців на цей товар, тому він швидко заробить гроші і поверне борг позивачу ОСОБА_1 з відсотками. Усього у ОСОБА_1 він забрав товару на загальну суму 65 000 доларів США. Однак в кінці року відповідач ОСОБА_4 привіз позивачу ОСОБА_1 частину товару на загальну суму 10 000 доларів США, пояснив, що бізнес пішов трохи не так, як він планував, однак наголосив, що він добре заробляє і все поверне, ще й дасть йому зверху 10 000 доларів США.
Протягом 2018-2019 років позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався по телефону до відповідача ОСОБА_4 з приводу повернення йому боргу. 13 лютого 2020 року позивач зустрівся з відповідачем, який пояснив, що на даний момент не має коштів, щоб повернути, однак запропонував, що він напише боргову розписку на суму 60 000 доларів США, які він вже точно поверне до 13.02.2022 року. Таким чином, відповідач власноручно написав розписку, що він, ОСОБА_4 , дійсно станом на 13.02.2020 року винен кошти в сумі 60 000 доларів США, в гривні 140070 гривень, громадянину ОСОБА_1 і зобов`язується їх повернути до 13.02.2022 року. У розписці він чомусь поставив дату 13.02.2022 року, хоча зрозуміло, що вона складена 13.02.2020 року. Однак відповідач в обумовлений у розписці термін коштів не повернув, при зустрічах пояснював, що його то обікрали, то йому самому винні гроші його боржники.
Таким чином, у період з 2017 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 5000 доларів США, згодом ще 65 000 доларів США, пізніше відповідач повернув йому товар на суму 10 000 доларів США і ще 1000 доларів США. Отже, станом на 27.06.2022 року сума невиконаного зобов`язання відповідача становить 59 000 доларів США.
Оскільки відповідач порушив положення цивільного законодавства України про недопущення односторонньої відмови від виконання зобов`язань, укладених у двосторонньому добровільному порядку, то відповідно до ст. 550 ЦК України за прострочення платежів позивачем було нараховано пеню, яка складає 162 173 грн. 22 коп.
Просить стягнути з відповідача на свою користь 59 000 доларів США заборгованості за невиконання боргових зобов`язань та 162 173 грн. 22 коп. пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань, 30 000  грн. витрат на правову допомогу та 12 407 гривень сплаченого позивачем при подачі позову судового збору.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 січня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 ,  59 000 доларів США заборгованості за невиконання боргових зобов`язань та 162 173 грн. 22 коп. пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань, 30 000 грн. витрат на правову допомогу та 12 407 грн сплаченого позивачем при подачі позову судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Згідно з положеннями частин 1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафних санкцій до  скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення.
Судом встановлено, що 13.02.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений в письмовий формі договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 станом на 13.02.2020 року винен ОСОБА_1 кошти в сумі 60000 доларів США, які зобов`язався повернути до 13.02.2022 року.
В провадженні Володимир-Волинського міського суду Волинської області перебуває кримінальне провадження № 12020030000000654 від 29.10.2020 року по обвинуваченню  ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 ч.2 КК України. Правова кваліфікація вказаного кримінального правопорушення примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати інше цивільно-правове зобов`язання, із погрозою вбивства, поєднаного з насильством, що є небезпечним для життя і здоров`я. Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні є  ОСОБА_4 відповідач у справі, а вимога виконати цивільно-правові зобов`язання - пов`язані зі стягненням заборгованості та штрафних санкцій внаслідок неповернення грошових коштів, які є предметом розгляду цивільної справи за позовом  ОСОБА_1 ..
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.
Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).
З пояснень позивача та його представника, доводів позовної заяви судом встановлено, що протягом 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4   існували певні ділові відносини, зокрема: ОСОБА_1 надавав ОСОБА_4 під реалізацію балони з фріоном. Розрахунок відбувався по реалізації товару.  Між сторонами склались довірливі стосунки, а тому ОСОБА_1 надавав відповідачу товар без будь-яких застережень. Починаючи з 2018 року ОСОБА_4 , перестав повертати кошти  за отриманий товар, уникати зустрічей з позивачем. На початку лютого 2020 року в телефонній розмові сторони домовились про зустріч в результаті якої ОСОБА_4   запевнив позивача, що борг буде ним повернутий  на підтвердження чого особисто запропонував написати розписку про наявну суму боргу.  В суді апеляційної інстанції позивач вказав, що суму боргу, яка визначена в борговій розписці  вони визначали спільно з ОСОБА_4 шляхом підрахунків отриманого товару та повернутих за нього коштів. 
Встановлені обставини та пояснення позивача відповідачем та його представником не заперечувались та не спростовувались.
Таким чином слід вважати, що сторони за спільною згодою замінили борг, щодо повернення коштів за отриманий ОСОБА_4 від ОСОБА_1 товар позиковими зобов`язаннями про що відповідач особисто написав власноручно відповідну розписку. 
Доводи апеляційної скарги  про необхідність зазначення в розписці про природу правовідносин, які замінюються є безпідставними оскільки ст. 1053 ЦК України такої вимоги не передбачає
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).
Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів  відповідач не оспорив, в тому числі спірний договір не визнаний удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу в розмірі 590000 доларів США. 
Відповідачем та його представником не заперечувався факт написання ОСОБА_4 боргової розписки  та сума, яка має бути повернута боржником. 
Отже рішення суду в частині стягнення основної суми  підлягає залишенню без змін. 
Щодо позовних вимог  про стягнення пені за прострочення сплати основного боргу за договором позики.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом частини 1 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Отже враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов договору позики щодо своєчасної сплати суми боргу тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.
Встановивши обставини того, що позичальник порушив взяті на себе за договором позики зобов`язання зі своєчасного повернення суми боргу, визнавши доведеними ці обставини, позичальник має право вимагати від боржника сплати пені за прострочення  повернення боргу за договором позики.
Як вбачається з розрахунку заборгованості проведеного позивачем та який взято до уваги судом першої інстанції пеня нараховувалась за період з 14 лютого 2022 року по 03 червня 2022 року  в розмірі 162173, 22 гривень.
Відповідно до п. 15 Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України (доповнено пунктом 15 згідно із Законом № 691-20 від 16.06.2020), з 04.07.2020 року, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Протягом 2020-2022 років, в Україні неодноразово продовжувалися терміни дії карантину (зокрема в 2022 році дію карантину продовжено постановами КМУ №229 від 23.02.2022 року до 31 травня 2022 року , Постановою КМУ №630 від 27.05.2022 року до 31 серпня 2022 року), і, відповідно відповідач, як позичальник був звільнений від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Тобто, стягнення з відповідача пені за невиконання боргового зобов`язання за період з 14.02.2022 по 02.06.2022 року, відповідно до Постанови КМУ №1336 від 15.12.2021 року, та з 03.06.2022 року по 27.06.2022 року, відповідно до Постанови КМУ №630 від 27.05.2022 року, є незаконним.
Крім того, з 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту:
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX (далі - Закон № 2120-IX) передбачає звільнення позичальника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання згідно з договором кредиту (позики), укладеним банком чи іншим кредитодавцем (позикодавцем). 
Зокрема, відповідно до Закону № 2120-IX позичальник підлягає звільненню від: (а) відповідальності згідно зі ст. 625 ЦК (сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних); (б) обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення згідно з договором кредиту (позики). 
Зазначене вище правило діє протягом строку дії воєнного стану та у 30- денний строк після його припинення або скасування. Якщо з 24 лютого 2022 року неустойка (штраф, пеня) й інші платежі вже були нараховані за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання), вони підлягають списанню.
Таким чином неустойка за період з 14 лютого 2022 року по 03 червня 2022 року в розмірі 162173, 22 гривень не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки така нарахована під час дії карантину та під час дії воєнного стану, що дає  право звільняти особу від сплати штрафних санкцій за прострочення грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, необхідно в частині  стягнення штрафних санкцій скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову в частині стягнення пені необхідно відмовити. 
Безпідставними є доводи апелянта, щодо необґрунтованого розміру стягнутих судом судових витрат, оскільки понесення таких витрат підтверджені відповідними доказами, а визначений адвокатом гонорар відповідає складності справи, обсягу робіт та часу витраченому адвокатом на представництво та захист інтересів позивача у даній справі. Окрім того, слід зауважити, що відповідачем не було подано в суді першої інстанції  заяву про зменшення витрат на правничу допомогу, як того вимагає ст. 137 ЦПК України, що надавало б суду можливість зменшити розмір таких витрат.
Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 січня 2023 року, в частині стягнення 162173, 22 гривень  пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань,  скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення штрафних санкцій відмовити.
В іншій частині рішення суду, щодо стягнення основної суми боргу та судових витрат, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: