Справа №357/10316/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/9961/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 липня  2023  року                                                                                      місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Михайлюк Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,  ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позову вказав, що в 2017 - 2018 роках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбно-сімейних відносинах без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Запис про батька дітей у Книзі реєстрації народжень було здійснено за вказівкою матері дітей. З 2018 року між сторонами погіршились відносити, що призвело до припинення фактичних шлюбно-сімейних відносин. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.09.2022 було визнано факт батьківства ОСОБА_1 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До червня 2021 року діти проживали з бабусею - матір`ю відповідача - ОСОБА_3 . Через конфлікт між відповідачем та її матір`ю, остання залишила дітей жити з ОСОБА_2 та нянями. Відразу після цього відповідачка перестала ночувати вдома, пропадала на невизначений час, діти залишались під наглядом нянь. З часу народження дітей відповідачка не займається їх вихованням та розвитком. Діти фактично весь час проводили з нянями, послуги яких оплачувала мати позивача. Наразі діти проживають разом з батьком. Така поведінка відповідачки пояснюється її алкогольною та наркотичною залежністю, у зв`язку з чим остання періодично проходить реабілітацію в реабілітаційних центрах. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2021 ОСОБА_2 була притягнута до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 185 КК України. Отже, відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей , що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює умов для отримання ними освіти, - усе це свідчить про свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Внаслідок тривалого систематичного вживання алкоголю та наркотичних речовин, відповідачка не приділяє дітям уваги, не займається їхнім розвитком, вихованням та здоров`ям. Натомість батько повністю здійснює утримання дітей, турбується про них, виховує, забезпечує медичний догляд, лікування, сприяє їхньому інтелектуальному та моральному розвитку. Тому з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2023 року відмовлено у задоволені позову. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.
13.06.2023 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В судове засідання 13.07.2023 року представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про його народження серії НОМЕР_1 , видане 15 жовтня 2022 року. В графі «Батько» даного свідоцтво записаний ОСОБА_1 , в графі «Мати» - ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про її народження серії НОМЕР_2 , видане 15 жовтня 2022 року. В графі «Батько» даного свідоцтво записаний ОСОБА_1 , в графі «Мати» - ОСОБА_2 .
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області визнано факт батьківства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визнано факт батьківства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2021 ОСОБА_2 була визнана винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. ст. 185 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт строком на 100 годин.
Згідно листа № 02-11-65 від 22.01.2018 завідувач амбулаторією Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» звертався до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради та до Міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді з повідомленням про те, що ОСОБА_2 вживає наркотичні препарати тривалий час, проходила реабілітацію в спеціальних центрах неодноразово Позбавлена батьківських прав на старшу доньку ОСОБА_6 , опікун бабуся ОСОБА_3 виконує свої обов`язки добросовісно. Після пологів ОСОБА_2 почала знову вживати опіоїди і перебуває під наркотичною дією. Не повідомляє матері куди йде з дітьми, по 12 годин відсутня вдома. Просить звернути увагу на поведінку матері, що може спричинити загрозливі стани для здоров`я та життя дітей до 1-го року життя.
На вищевказаний лист Білоцерківським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді надано відповідь № 120/02-03 від 20 лютого 2018 про те, що за малолітніми дітьми ОСОБА_4 , 2017 року народження та ОСОБА_5 , 2017 року народження здійснює догляд бабуся, ОСОБА_3 , яка забезпечує їх всім необхідним для повноцінного розвитку та життєдіяльності. Мати, ОСОБА_2 проходить лікування в Київському обласному центрі ресоціалізації наркозалежної молоді, смт. Ворзель. За результатами проведеної оцінки потреб у наданні соціальних послуг ОСОБА_2 взята на облік Центру з метою моніторингу.
Відповідно до відповіді № 310/02-15 від 29.09.2022 Білоцерківського міського центру соціальних служб Білоцерківської міської ради Київської області на адвокатський запит ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебувала на обліку Білоцерківського міського центру соціальних служб з січня 2018 року по серпень 2019 року в зв`язку з наркотичною залежністю. В Цей період ОСОБА_2 направлялась на реабілітацію до Київського обласного центру ресоціалізації наркозалежної молоді та Центру реабілітації «Мій вибір», відомості про результативність проведення курсу відсутні (а.с.32).
Квартира АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_7 .
Згідно виписки від 27.01.2021 АТ КБ «Приватбанк» по окремим витратам за період з 22.11.2017 по 26.01.2021 ОСОБА_7 здійснювала перекази на рахунок ОСОБА_3 на загальну суму 233 935,84 грн.
Відповідно до Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2021 року по 3 квартал 2022 року отримав дохід у вигляді заробітної плати, отриманої від ТОВ «Лівім» в сумі 255 900,35 грн. Та дохід від продажу нерухомого майна в розмірі - 561344,44 грн.
Згідно характеристики виданої 27 жовтня 2022 року ТОВ «Лівім» ОСОБА_1 03 серпня 2021 року був прийнятий на роботу до ТОВ «Лівім» на посаду менеджера. За період роботи на посаді зарекомендував себе як ефективний та відповідальний працівник з високими діловими та моральними якостями. ОСОБА_1 не має шкідливих звичок, веде здоровий спосіб життя, захоплюється боксом та легкою атлетикою, виховує двох дітей.
Приватним єврейським навчально-виховним комплексом «загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня - дитячий садок» «Ор Авнер» видано довідку № 01 від 03.01.2023, про те, що   діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дійсно відвідували приватний дитячий садок з жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Приводив та забирав дітей з садочку виключно батько або няні. Мати дітей до садочку не навідувалась.
Згідно довідки № 256 від 21.06.2016, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у релігійній громаді УПЦ Чернігівської єпархії парафії на честь ікони Божої Матері «Семистрільна» з 15.06.2016 по теперішній час.    
Висновком служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-1387/02 від 16 лютого 2023 року визначено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив відсутності виключних підстав, які б обумовлювали доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:
При вирішенні справи суд першої інстанції фактично оцінив всі доводи позивача, які також наведені й в апеляційній скарзі. Всі обставини з точки зору апеляційного суду знайшли своє підтвердження, зокрема як щодо неналежного здійснення відповідачем своїх батьківських обов`язків на протязі тривалого часу, так і щодо того, що таке нездійснення батьківських обов`язків не обумовлене об`єктивними перешкодами в цьому, оскільки наявність таких перешкод  жодним чином доведена не було. В той же час суд апеляційної інстанції  погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість задоволення позову в даному випадку.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі                   № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав матері щодо дитини є крайнім заходом впливу.
З урахуванням встановлених обставин при вирішенні даної справи суд приходить до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність  надзвичайних підстав для позбавлення відповідача материнських прав щодо своїх дітей.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52).
Так, у даній справі відсутні достатні причини для позбавлення відповідача материнських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві.
На підставі наведеного, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Окремо апеляційний суд зважає на необхідність попередження відповідача про необхідність зміни свого ставлення до дітей, оскільки продовження того відношення, до них, яке є наразі, в подальшому може бути витлумачене, як стійке невиконання своїх материнських обов`язків та нескорення тим написам на виправлення, які наразі надані їй судом.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба
 
Судді                                                                                                            Т.О. Писана 
 
                                                                                                                     К.П. Приходько