УХВАЛА

23 серпня 2023 року 
м. Київ
справа №640/10472/22
провадження № К/990/8425/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючий - Смоковича М. І.,
суддів: Кашпур О. В., Мартинюк Н. М.
розглянув у порядку письмового провадження справу 
за позовом ОСОБА_1 до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.  Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, провадження у якій відкрите 
за касаційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року (судді: Собків Я.М., Глущенко Я. Б., Черпіцька Л. Т.), та 
в с т а н о в и в:  
1.  ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Подільського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Подільський ВДВС у м. Києві), у якому просила визнати незаконною і скасувати постанову головного державного виконавця Подільського ВДВС у м.  Києві Полінського Б. А. про стягнення виконавчого збору від 8 лютого 2022 року у виконавчому провадженні №  39118626.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що без реального виконання рішення суду у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, повинен бути пропорційний до фактично стягнутої суми.
2. Обставини, які встановили суди попередніх інстанцій, стисло можна викласти так. 
На примусовому виконанні Подільського ВДВС у м. Києві був виконавчий лист Подільського районного суду м. Києва №  2-349 від 18 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 1276031,52 грн. Виконавче провадження №39118626 за цим виконавчим листом відкрите 30 липня 2013 року. 
Головний державний виконавець Подільського ВДВС у м. Києві виніс постанову від 8  лютого 2022 року ВП №  39118626 про повернення зазначеного виконавчого документа стягувачу. Ця постанова винесена на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №  1404-VIII), тобто у зв`язку із надходженням 7 грудня 2021 року заяви стягувача про повернення виконавчого документа.
Відтак головний державний виконавець Подільського ВДВС у м. Києві виніс постанову від 8 лютого 2022 року ВП № 39118626 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 10% від суми боргу. 
Позивач не погодилася з правомірністю цієї постанови з наведених вище мотивів, у зв`язку з чим звернулася з цим позовом до суду. 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій
3. Окружний адміністративний суд м. Києва рішенням від 15 вересня 2022  року задовольнив позовні вимоги; визнав протиправною та скасував постанову головного державного виконавця Подільського ВДВС у м. Києві від 8 лютого 2022  року ВП №  39118626 про стягнення виконавчого збору у розмірі 127603,15 грн. Крім того, суд першої інстанції стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Подільського ВДВС у м. Києві витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.
Суд першої інстанції зазначив, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, пом`якшувала відповідальність позивача як боржника у порівнянні з положеннями статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після зазначеної дати (коли набрав чинності Закон України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання»; далі - Закон № 2475-VIII), тому що розмір виконавчого збору становив  10 % від фактично стягнутої суми, а не від суми, що підлягає примусовому стягненню.
Зважаючи на те, що внесені Законом № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону №  1404-VІІІ погіршили становище ОСОБА_1 як боржника, а також на те, що виконавча служба фактично не стягнула з неї коштів за виконавчим листом, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не мав правових підстав для стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 127603,15 грн.
Відповідно до рішення суду першої інстанції, така правова позиція відповідає тій, яка викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №  400/878/20, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 28 січня 2021 року у справі №  420/769/19, від 20 травня 2021 року у справі № 640/32814/20.
Суд першої інстанції, з покликом на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 грудня 2021 року № 400/4863/20, підсумував, що підставою для задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28  серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання виконавчого напису становище боржника було погіршене у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону №  1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.
4. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 25 січня 2023  року скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022  року та прийняв нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинні у період існування заборгованості позивача (виконавчий лист про стягнення суми боргу виданий 18 травня 2011 року), база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
За текстом постанови, системний аналіз викладених [у постанові суду апеляційної інстанції] правових норм [Закону № 1404-VIII] дає підстави стверджувати, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого його первісно було винесене. Відповідно до законодавства у сфері виконавчого провадження, чинного в період з 28 серпня 2018 року по теперішній час, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від фактично стягнутої суми. Повернення виконавчого документа за заявою стягувача не є підставою для звільнення особи від сплати виконавчого збору.
Зауважив, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11  серпня 2022 року у справі № 640/23271/21, яка - позаяк висловлена в часі найпізніше - має братися до уваги під час вирішення подібних спорів. 
Касаційне оскарження
5. У касаційній скарзі представник позивача - адвокат Бабенко С. С. просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023  року і залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року. 
Касаційну скаргу її автор подав з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з чим пояснив, що суд апеляційної інстанції не зважив на правові висновки  Верховного Суду щодо застосування положень статті 27 Закону № 1404-VIII, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі №  2540/3203/18, від 28  квітня 2020 року у справі № 480/3452/19, від 9 грудня 2021  року у справі №  520/7192/20.  
Спираючись на висновки суду касаційної інстанції, викладені у цих постановах, представник позивача наголосив на тому, що без реального виконання рішення суду державний виконавець не мав підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, повинен бути пропорційний до фактично стягнутої суми.
Відтак з покликом на окремі положення статті 27 Закону № 1404-VIII у поєднанні з висновками Верховного Суду щодо їх застосування, висловленими у постановах від 28 квітня 2020 року у справі № 480/3452/19, від 9 грудня 2021 року у справі №520/7192/20, та на положення частини першої статті 28 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХIV «Про виконавче провадження» (втратив чинність 5 січня 2017 року; далі - Закон № 606-ХIV) представник позивача висловив думку, що відповідач повинен був винести постанову про стягнення виконавчого збору одразу ж після закінчення строків, відведених для добровільного виконання судового рішення, а не після повернення виконавчого документа стягувачу, чого суд апеляційної інстанції до уваги не взяв.
Також, на думку скаржника, позаяк виконавче провадження, в рамках якого винесена спірна постанова про стягнення виконавчого збору, тривало з 2018 року по 2022 рік, а виконавець не вжив заходів щодо примусового виконання рішення та стягнення виконавчого збору протягом семи років, зважаючи також на те, що виконавець не контактував з боржником, то винесена за результатом закінчення виконавчого провадження постанова гро стягнення виконавчого збору, по суті, погіршує становище скаржника.
6. Відповідачу копія ухвали про відкриття касаційного провадження в цій справі надіслана в його електронний кабінет підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» 25 травня 2023  року.
На дату розгляду справи суд не отримав відзиву на касаційну скаргу.  
Позиція Верховного Суду щодо підстав для касаційного оскарження
7. Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
8. Покликання на норми статті 341 КАС України у цьому контексті має на меті звернути увагу на межі касаційного розгляду, а з ними і на повноваження (можливості) суду касаційної інстанції на цій стадії. Тут важливо підкреслити, що спрямовують касаційний розгляд справи передовсім визначені скаржником підстави касаційного оскарження, вийти за які суд касаційної інстанції може тільки у визначених законом випадках. 
В цій ухвалі уже згадувалося, що касаційну скаргу її автор подав з підстави, передбаченої у пункті 1 частини четвертої статті 328 КАС України, апелюючи до судових рішень Верховного Суду, які зазначені вище. З цієї підстави суд касаційної інстанції і відкрив касаційне провадження в цій справі, про що стисло зазначив в ухвалі від 23 травня 2023 року. 
Як можна зрозуміти з пояснень скаржника, винесення [спірної] постанови про стягнення виконавчого збору після того, як була винесена постанова повернення виконавчого документа стягувачеві, суперечить положенням статті 27 Закону №  1404-VIII, питання щодо застосування/трактування якої висловлені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 480/3452/19, від 9 грудня 2021  року у справі № 520/7192/20. Зокрема, за текстом касаційної скарги, апеляційний суд мав би зважити на те, що [як мовиться у згаданих постановах Верховного Суду] «стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця». 
Водночас скаржник, беручи до уваги те, коли було розпочате виконавче провадження (у справі встановлено, що виконавче провадження було відкрите 30 липня 2013 року на підставі виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва №  2-349 від 18  травня 2011 року), зіслався також на положення частини першої статті 28 [«Виконавче провадження»] Закону №  606-ХIV і у цьому зв`язку зазначив, що спірна в цій справі постанова про стягнення виконавчого збору винесена поза відведеним для цього строком. 
Поза тим представник позивача апелює також до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, написаних у постанові від 11 березня 2020 року у справі №  2540/3203/18, щодо застосування частини другої статті 27, частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
9. Колегія суддів вивчила доводи касаційної скарги, проаналізували постанови Верховного Суду, правові висновки яких скаржник зазначив як приклад правильного застосування положень статті 27 Закону № 1404-VIII, та у вимірі обставин цієї справи і нормативного регулювання спірних правовідносин, на основі якого суд апеляційної інстанції виніс оскаржену постанову, зазначає таке. 
Застосування апеляційним судом норми права без урахування відповідного висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, що у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є підставою для касаційного перегляду, матиме місце тоді, коли цей суд під час розгляду справи дійшов протилежного висновку щодо заявлених вимог, аніж той, що його висловив Верховний Суд за схожих предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин. 
У цій справі суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, спирався на приписи не тільки Закону № 1404-VIII, зокрема його статті 27 [«Виконавчий збір»] у редакції Закону № 2475-VIII, але також на окремі положення Закону № 606-XIV (до яких почасти відсилають Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII), позаяк виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва №  2-349 від 18 травня 2011 року почалося до набрання чинності Законом № 1404-VIII, а завершилося 8 лютого 2022 року (винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу). Звертає увагу також і те, що рішення, щодо якого було розпочате це виконавче провадження, - майнового характеру (адже передбачає стягнення певної суми заборгованості з боржника (позивач за цим позовом), що впливає на застосування (вибір) норм закону, які визначають розмір виконавчого збору і порядок його стягнення. 
10. У згаданій скаржником постанові від 11 березня 2020 року у справі №  2540/3203/18 Велика Палата Верховного Суду висловила позицію щодо умов стягнення виконавчого збору відповідно статті 27 Закону № 1404-VIII у зіставленні з частиною третьою статті 40 цього Закону. Зокрема Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Додала також, що за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.  
Колегія суддів підкреслює, що наведені правові висновки основані на нормативному регулюванні, яке було застосовне до фактичних обставин і спірних правовідносин тієї справи [№  2540/3203/18]. Відтоді Закон № 1404-VIII (йдеться передусім про статтю 27), а також Інструкція з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №  512/5), на положення пунктів 8, 20, 21 якої теж покликалася Велика Палата Верховного Суду, відповідаючи на окреслене вище питання, зазнали змін і вже на дату винесення спірної в цій справі постанови державного виконавця діють в іншій редакції. Поза тим, фактичні обставини тієї справи, надто їх темпоральні характеристики, з якими пов`язується дія закону в часі, теж мають суттєві відмінності. 
Проаналізувавши зміст постанови суду апеляційної інстанції, на яке подана касаційна скарга, у зіставленні з постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, яку скаржник зазначив для порівняння, зваживши також на доводи останнього щодо суті правовідносин, які склалися між сторонами, і зумовленого цим неоднакового, як вважає скаржник, правозастосування колегія суддів дійшла висновку, що змінене [з уваги на набрання чинності Законом № 2475-VIII] - від дати ухвалення згаданої постанови касаційного суду - нормативне регулювання, а також несхожість фактичних обставин справи [№  2540/3203/18], обумовлена головним чином хронологією обставин, які мають значення для вирішення справи - що впливає також на вибір нормативного регулювання спірних правовідносин - не дозволяють інтерпретувати правовідносини, з яких виник спір у справі №  2540/3203/18, подібними до спірних правовідносин цієї справи. З цих самих міркувань колегія суддів вважає, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду, не може слугувати прикладом правильного застосування статті 27 Закону № 1404-VIII у вимірі спірних правовідносин цієї справи та їх нормативного регулювання. 
11. Постанова Верховного Суду від 9  грудня 2021 року у справі № 520/7192/20 ухвалена щодо спору, який стосувався правомірності постанов виконавця про стягнення виконавчого збору (ухвалених у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження) і накладення штрафу на підставі статті 63 Закону № 1404-VIII (за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії). Рішення суду, яке підлягало примусовому виконанню у тій справі, було немайнового характеру, адже стосувалося зобов`язання виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). 
Прикметно, що в цій постанові [від 9  грудня 2021 року у справі № 520/7192/20] Верховний Суд звернув увагу на те, що правові висновки, написані у постанові Великої Палати Верхового Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 - на необхідності врахування яких теж наголошував скаржник у тій справі [№  520/7192/20] - не є застосовні до обставин цієї справи, адже судове рішення, у зв`язку з примусовим виконанням якого винесені оспорені постанови державного виконавця, мало немайновий характер, виконавче провадження не було закінчене, а нормативне регулювання спірних правовідносин відрізняється від того, яке регулює спірні правовідносини у справі № 2540/3203/18. Щодо останнього, то, за текстом постанови Верховного Суду від 9 грудня 2021 року у справі № 520/7192/20, у справі № 2540/3203/18 розглядалося питання правомірності постанови державного виконавця від 3 серпня 2018 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні після повернення стягувачу виконавчого документа майнового характеру з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №  1404-VIII та застосування у зв`язку з цим положень статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, - до набрання чинності Законом № 2475-VIII, яким внесені зміни, з-поміж інших, у частину другу статті 27 Закону № 1404-VIII стосовно порядку визначення суми, з якої стягується збір. Зауважено також, що після 28 серпня 2018 року під час виконання виконавчого документа майнового характеру розмір виконавчого збору розраховується не від суми, що фактично стягнута, а від суми, яка підлягає стягненню.  
12. У справі № 480/3452/19, за наслідками касаційного розгляду якої Верховний Суд ухвалив постанову від 28 квітня 2020 року, спір, подібно до справи № 520/7192/20, стосувався примусового виконання рішення суду немайнового характеру (тут - про зобов`язання усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні шляхом надання дозволу та фактичної можливості побачень з дитиною) і предметом спору були постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, які були винесена одночасно з ухваленням постанови від 28 серпня 2019 року про відкриття виконавчого провадження (відповідно до статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції, викладеній відповідно до Закон № 2475-VIII), і виведені в окреме виконавче провадження після того, як судове рішення було виконане. 
Проаналізувавши доводи скаржника, якими він аргументує невідповідність правової позиції/висновків апеляційного суду (постанова якого оскаржується в цій справі) тим, які висловлені у постановах Верховного Суду від 9  грудня 2021 року у справі №  520/7192/20, від 28 квітня 2020 року у справі № 480/3452/19, у зіставленні зі встановленими у цій справі фактичними обставинами і відповідними їм правовідносинами колегія суддів зійшлася на тому, що різне правозастосування, яке скаржник позиціонує як неоднакове, спричинене різною правовою природою спорів у цих справах, а також, що важливо, їх неоднаковим нормативним регулюванням. У цьому зв`язку варто додати, що покликання представника позивачки (у касаційній скарзі) на висновки Верховного Суду, висловлені у зв`язку з цитуванням окремих норм Закону № 1404-VIII [у зазначених для порівняння постановах], які в касаційній скарзі [на постанову апеляційного суду в цій справі] згадані безвідносно до контексту і змісту правовідносин, які зумовили застосування цих норм, видається вибірковим і таким чином не дозволяє вважати їх прикладом правильного застосування норми права у подібних правовідносинах, який мав би братися до уваги при вирішенні цієї  справи. 
13. Підсумовуючи колегія суддів зазначає, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду, які скаржник зазначив як приклад правильного правозастосування, стосуються правовідносин, які не є подібними, а доводи касаційної скарги не містять підстав, що вказують на наявність неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. З цих мотивів, пам`ятаючи також про вимоги статті 341 КАС України, переглянути у касаційному порядку постанову суду апеляційної інстанції у цій справі в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не видається можливим. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З уваги на наведені обставини і мотиви у зіставленні з вимогами процесуального закону колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження у цій справі треба закрити. 
Керуючись статтями 339, 341, 345, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в:
Касаційне провадження у справі № 640/10472/22, відкрите за касаційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2023 року, закрити. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не оскаржується.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    О. В. Кашпур
                                                                                                    Н. М. Мартинюк