Ухвала
 
03 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 461/3614/22 
провадження № 61-9471ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про зобов`язання визнати право власності на земельну ділянку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради про зобов`язання визнати право власності на земельну ділянку, у якому просив 
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки, кадастровий номер: 4610137500:08:002:0709, площею 0,0967 га. 29 жовтня 2021 року позивач звернувся до Львівської міської ради заявою, в якій просив передати йому у власність вказану земельну ділянку. Після спливу місячного терміну він подав інформаційний запит, яким просив повідомити його про прийняте рішення. Відповіді не отримав, а тому подав до Львівської міської радивимогу. Відповіді на вимогу також не отримав. 
 
ОСОБА_1 просив зобов`язати Львівську міську раду визнати за ним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 4610137500:08:002:0709, площею 0,0967 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 в споживчому кооперативі «Геофізик».
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відсутня будь-яка інформація, яка б підтверджувала виникнення у ОСОБА_1 речових прав на земельну ділянку площею 0,0967 га з кадастровим номером 4610137500:08:002:0709. Львівською міською радою жодних рішень про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не приймалось, а прийняття рішення щодо державної реєстрації земельної ділянки не породжує виникнення будь-яких речових прав на цю земельну ділянку.
 
22 червня 2023 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, надати суду нову редакцію касаційної скарги разом із копіями скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, оформлену відповідно до положень статті 392 ЦПК України з урахуванням вимог цієї ухвали із зазначенням конкретного (конкретних) пункту (пунктів) частини другої статті 389 ЦПК України, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга з відповідним обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав).
 
Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 10 липня 2023 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. 
 
02 серпня 2023 року касаційну скаргу та додані матеріали, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу, передано судді-доповідачу Крату В. І.
 
В уточненій касаційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі не викладено.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення.  ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підставкасаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. І. Крат