КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 липня 2024 року місто Київ
Справа 755/987/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9646/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого        Желепи О.В.,
суддів:                  Мазурик О.Ф., Немировської О.В.
секретар судового засідання Вєтчінова О.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  Ліфлянчика Станіслава Ігоровича в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року (у складі судді Марфіної Н.В., інформація щодо дати складання повного судового рішення відсутня) 
 
в справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно міжрегіонального управління Міністерстваа юстиції (м. Одеса), заінтересована особа : ПАТ "Фідобанк"
ВСТАНОВИВ:
 
23.01.2023 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, у якій просить зобов`язати державного виконавця виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №1067325 від 27.05.2013 року.
Вимоги скарги мотивовано тим, що нотаріус відмовив скаржниці у вчиненні нотаріальних дій в зв`язку із наявністю арешту на  майні. Як з`ясувалось Дніпровським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист №6-5553/2011 від 20.01.2012 року на користь ПАТ «Ерсте банк». На підставі вказаного виконавчого листа 21.05.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2. 27.05.2013 року винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника. 18.11.2022 року скаржник звернувся до ВДВС із заявою про ознайомлення з матеріалами ВП та згідно відповіді ВДВС від 09.12.2022 року - 19.02.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення ВД стягувачеві на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», більш вичерпної інформації надати не можливо у зв`язку із закінченням термінів зберігання документів. Скаржник вказує, що в результаті реорганізації ПАТ «Ерсте Банк», його правонаступником є ПАТ «Фідобанк», який знаходиться в процедурі ліквідації, отже стягувач відсутній. Крім того, згідно п. 2 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час накладення арешту), виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Протягом передбаченого законом строку, повторно виконавчий лист до виконання не пред`являвся. Отже, на теперішній час стягувач відсутній, повторного пред`явлення виконавчого листа не відбулось, будь-яких письмових звернень до скаржника від правонаступника стягувача не було, тому на думку сторони скаржника, на сьогодні відсутні підстави для арешту майна. ВДВС знищені виконавчі провадження, в рамках яких накладено арешт на майно, у зв`язку з його закінченням, водночас таке закінчення відбулось без наслідків, передбачених ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема без зняття арешту з майна скаржника. Враховуючи знищення виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт на майно скаржника, у зв`язку з його завершенням без застосування передбачених законом наслідків завершення такого виконавчого провадження, належним способом захисту порушеного права скаржника, відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», є зобов`язання державного виконавця виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №1067325 від 27.05.2013 року. Посилаючись на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11 скаржник вказує, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Правонаступник стягувача мав право звернутись до ВДВС протягом 1 року для примусового виконання виконавчого листа №6-5553/2011 від 20.01.2012, проте всі виконавчі листи були прийняті ВДВС 21.05.2013 року, тобто з порушенням строку на пред`явлення. Державний виконавець не мав права приймати виконавчі листи до примусового виконання, проте вони були прийняті, що порушило законні права та інтереси скаржника, оскільки такі дії виконавця є протиправними та суперечили нормам чинного законодавства. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 25.03.2020 року у справі №175/3995/17 скаржник вказує, що бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку із чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.
        Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року в задоволенні скарги відмовлено.
        Не погодившись з такою ухвалою, представник скаржника подав апеляційну скаргу, в якій просить про її скасування та задоволення скарги.
        В скарзі посилається на те, що суд не врахував, що заявник звертався з заявою про зняття арешту, в задоволенні якої  безпідставно було відмовлено. Суд не застосував Висновки ВС, викладені в постанові від 13 липня 2022 року в справі 2/0301/806/11, відповідно до яких знищення виконавчого провадження не може бути підставою для зняття арешту, який накладався в межах такого провадження і не був знятий під час його завершення. Також висновки суду про недоведеність пропуску строку стягувачем на звернення до виконання виконавчого листа спростовуються наявними в справі доказами, а тому виконавець не мав права відкривати провадження та накладати арешт на майно боржника.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду учасники процесу не з`явились. про розгляд справи повідомлялись належним чином.
Представник скаржника ОСОБА_2 - адвокат Ліфлянчик С.І. просив розглядати скаргу без його участі.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О. В.,  дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні скарги суд вважав встановленими такі обставини.
За змістом наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.09.2022 року щодо суб`єкта - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), 27.05.2013 року здійснено державну реєстрацію обтяження у виді арешту всього нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 38070482, від 21.05.2013 року, видавник: Амур-Нижньодніпровський ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Обтяжувач: Амур-Нижньодніпровський ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_2 . Особа, в інтересах якої встановлено обтяження: ПАТ «Ерсте Банк». Номер запису про обтяження: 1067325 (спеціальний розділ).
Згідно наявної в матеріалах справи копії клопотання сторони скаржника, датованого 18.11.2022 року, представник скаржника звернувся до суб`єкта оскарження з питанням можливості ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень, у тому числі з матеріалами ВП НОМЕР_2.
У відповідь на вказане клопотання суб`єкт оскарження своїм листом №54336 від 09.12.2022 року повідомив представнику скаржника про те, що на виконанні відділу перебував виконавчий лист №6-5553/2011 від 20.01.2012 року виданий Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості у розмірі 21706,83 грн. 21.05.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2. 21.05.2013 року винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. 21.05.2013 року винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. 21.05.2013 року винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника. 27.05.2013 року винесено постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника. 19.02.2014 року було винесено постанову про повернення ВД стягувачеві п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відділ не має можливості надати більш вичерпну інформацію у зв`язку із закінченням строків зберігання матеріалів.
14.12.2022 року представник скаржника звернувся до суб`єкта оскарження із заявою про зняття арешту з майна боржника та заборони його відчуження, що були накладені в межах ВП НОМЕР_2 від 21.05.2013 року.
У відповідь на вказану заяву суб`єкт оскарження своїм листом №58359 від 23.12.2022 року повідомив представника скаржника про те, що на виконанні відділу перебував виконавчий лист №6-5553/2011 від 20.01.2012 року виданий Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості у розмірі 21706,83 грн. 21.05.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2. 21.05.2013 року винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. 21.05.2013 року винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. 21.05.2013 року винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника. 27.05.2013 року винесено постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника. 19.02.2014 року було винесено постанову про повернення ВД стягувачеві п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відділ не має можливості надати більш вичерпну інформацію у зв`язку із закінченням строків зберігання матеріалів. Заяви від стягувачів та/або правонаступників стягувача до відділу не надходили, виконавчий збір і витрати боржником не сплачені. Суб`єкт оскарження послався також на положення ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначив, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду, а тому рекомендував звернутись скаржнику до суду.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Так само частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до положень ст.ст. 448-451 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Із матеріалів справи вбачається, що постанову від 19.02.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП НОМЕР_2 було прийнято на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
За змістом п. 4 ч. 1, ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Частина 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, яка визначала перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, не містить таких підстав для закінчення виконавчого провадження як повернення виконавчого документу стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.
За таких обставин, у даній ситуації не можуть бути застосовані положення ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, яка передбачала наслідки саме закінчення виконавчого провадження, у тому числі зняттяарешту з майна боржника.
Про те, що завершення виконавчого провадження шляхом його закінчення або повернення виконавчого документу стягувачу є різними правовими категоріями свідчать як положення ст.ст. 47, 49 так і положення ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, яка чітко розмежовувала такі поняття.
Чинний станом на час відкриття ВП НОМЕР_2 та винесення постанови про повернення ВД стягувачеві Закон України «Про виконавче провадження» не передбачав зняття арешту з майна боржника при поверненні ВД стягувачеві згідно із п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року.
За таких обставин державний виконавець діяв правомірно приймаючи постанову про повернення ВД стягувачу без зняття арешту з майна боржника, накладеного в межах відповідного виконавчого провадження.
Стосовно посилань скаржника на те, що державний виконавець прийняв виконавчий документ до виконання з порушенням строків встановлених ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, суд зауважує, що такі твердження не ґрунтуються на належних доказах, адже відсутні дані про те, що за виконавчим листом не відбувалось переривання строку давності пред`явлення ВД до виконання чи поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, натомість згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом положень ст.ст. 6, 11, 32 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Ураховуючи все вище наведене вбачається, що державний виконавець в межах наданих йому повноважень наклав арешт на майно боржника, правомірно не зняв такий арешт при поверненні виконавчого документа стягувачеві за п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (1999 року) і стороною скаржника не доведено обставин прийняття виконавчого документу до виконання за межами строків передбачених ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (1999 року).
Водночас суд погоджується із доводамисторони скаржника про те, що арешт майна боржника триває занадто довгий час, виконавче провадження відсутнє, матеріали ВП знищені, а матеріальні претензії від стягувача чи його правонаступників фактично відсутні, адже за даними ВДВС виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся.
Частиною 4 статті 59 нині чинного Закону України «Про виконавче провадження» визначений вичерпний перелік підстав для зняття арешту, так, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;
10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
Вказаний перелік не містить підстав для зняття державним виконавцем арешту з майна божника за обставин встановлених у цій справі, тож відділ державної виконавчої служби правомірно відмовив скаржнику у знятті арешту.
Поряд із цим, частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Питання правомірності бездіяльності суб`єкта оскарження, порушеного стороною виконавчого провадження віднесено до регулювання розділом VII ЦПК України яким передбачено прийняття рішення зобов`язального характеру в разі обґрунтованості скарги (неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності), а зміст приписів ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що в випадках не віднесених до підстав, обумовлених ч. 4 ст. 59 цього Закону - арешт знімається за рішенням суду.
До таких випадків, коли арешт знімається за рішенням/ухвалою суду можна віднести обставини за яких виконавче провадження відсутнє, стягувач майнових претензій не має, а арешт майна боржника безпідставно триває довгий час.
Однак, вимог саме про зняття арешту за рішенням суду скарга ОСОБА_2 не містить, адже нею висунуто вимогу зобов`язального характеру щодо посадових осіб суб`єкта оскарження.
Крім того, скаржник просить зобов`язати державного виконавця навіть не зняти/скасувати арешт накладений постановою виконавця, а виключити запис з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №1067325 від 27.05.2013 року.
З урахуванням положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» чітко визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
Слід зазначити, що зміст і суть відповідного реєстру полягає у фіксуванні всієї історії правового статусу нерухомого майна і в даному випадку можливим способом захисту прав скаржника є зняття арешту за рішенням/ухвалою суду на підставі ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», виконання якого полягає у несенні до реєстру запису про припинення відповідного обтяження, а не виключення запису про обтяження.
Наведене свідчить, що скаржник обрав спосіб захисту своїх прав та інтересів, який прямо суперечить вимогам чинного законодавства України, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні скарги.
Дослідивши наявні в справі  докази. колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду про не належно обраний спосіб захисту відповідає таким обставинам та вимогам Закону.
Доводи апеляційної скарги про не застосування судом Висновків ВС є безпідставні, оскільки такі були застосовані, разом з тим з огляду на те, що скаржник не заявив вимоги про зняття арешту, суд дійшов правомірного висновку, що відсутні повноваження у виконавців вилучати записи з реєстру заборон, які були внесені на підставі  постанови про арешт майна іще в 2013 році.
Доводи про те, що стягувач порушив строки звернення виконавчих документів до виконання  на законність постановленої ухвали не впливають, оскільки предметом оскарження є дії, щодо   відмови в скасуванні арешту, а не дії щодо відкриття виконавчого провадження, які мали місце в 2013 році. Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо недоведеності відкриття виконавчого провадження без дотримання строків.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про те, що належним способом захисту прав скаржника є зняття арешту з його майна, разом з тим подана скарга таких вимог не містить. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвала судупостановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скаргита перерозподілу судових витрат.
 
Керуючись ст. ст. 268, 367-368, 374,376, 381-384 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Ліфлянчика Станіслава Ігоровича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 06.07.2023.
 
Головуючий                                                                                    О.В. Желепа
 
Судді                                                                                                 О.Ф. Мазурик
                                                                                                          
                                                                                                            О.В. Немировська