Справа № 345/316/22 
Провадження № 22-ц/4808/695/23 
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Девляшевського В.А., Максюти І.О.,
за участю секретаря –Кузів А.В. 
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , Калуська міська рада, Обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Приватний нотаріус Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир Марія Василівна
треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Калуська районна рада, Калуська районна державна адміністрація,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року, ухвалене судом у складі судді Онушканич В. В. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Калуської міської ради, Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир Марії Василівни, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Калуська районна рада та Калуська районна державна адміністрація, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом і державної реєстрації права власності недійсними, визнання права власності на спадкове майно,
в с т а н о в и в:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеними вимогами, в обґрунтування яких зазначила, що вона разом з чоловіком побудували будинок у 1974 році за адресою АДРЕСА_1 , та запросили проживати матір позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У цей же час за їх спільною згодою, відповідно до рішення ради було зареєстровано по 1/2 частині житлового будинку у два особисті селянські господарства, головами яких вказано відповідно: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які були зареєстровані у вказаному будинку.
Згідно адвокатського запиту Боднарівським Старистинським округом було надано відповідь і копії документів за період з 1986 року по 2015 рік про реєстрацію господарств у господарській книзі №1, де вказується, що головою господарства була ОСОБА_1 .
У рішенні №17 від 14.02.1990 року виконком Калуської районної ради народних депутатів про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів та інших селах в додатку №1 у списку громадян та голів дворів власників житлових будинків невідомо із яких причин з порушенням законодавства було не включено в список ОСОБА_1 на права на житло, хоча така інформація і відповідні документи знаходились у сільській раді, натомість була включена її мати ОСОБА_2 , як власниця всього житла, що є порушенням права власності ОСОБА_1 ..
Згідно Розпорядження районної державної адміністрації від 19.10.1990 року №384 було внесено зміни в рішення Калуської районної Ради народних депутатів від 14.02.1090 року №17, де виправлено помилку в п.п. 545, 545а «При оформленні права власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам в АДРЕСА_1 є робітничим і належать, як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_4 в рівних частках по .
24.05.2017 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Калуського нотаріального округу Локатир М.Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину згідно заповіту. Нотаріусом 24.05.2017 року була заведена спадкова справа №95. 
Відповідно до вимог ст.9 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій може бути відкладено в разі необхідності витребування додаткових відомостей, або документів від посадових осіб, а також нотаріус повинен бути впевнений у відсутності у заінтересованих осіб заперечень проти внесення цієї дії. 
Нотаріусом не було дотримано вимог закону, що призвело до неправильного та незаконного оформлення права власності ОСОБА_2 , який знав про її частину власності у спірному будинку.
Згідно витребуваної копії розпорядження від 19.10.1999 року №384 із районної державної адміністрації від 30.08.2021 року в загальному списку вказано «п. 545 ОСОБА_2 будинку; п. 545 ОСОБА_6 будинку». Також у п. 2 зазначено, що Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації необхідно внести зміни у свідоцтво про право власності. Проте, БТІ проявило бездіяльність у зміні свідоцтва про право власності, чим допущено порушення виконання розпорядження та законності відновлення прав власності ОСОБА_7 .
Зазначає, що заповіт, свідоцтво про право власності в цілому на житловий будинок по АДРЕСА_1 є незаконними, а незаконне рішення виконкому Калуської районної ради №17 від 14.02.1990 року стали підставою видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Крім цього зазначила, що відповідач не допускає її користуватися частиною її будинку, створює неможливість виконання її замовлення згідно договору №ІКЛ21-00366 від 30.08.2021року відносно доступу до її об`єкту нерухомості для оформлення технічного паспорта на свою частку будинку згідно з довідкою про оціночну вартість об`єктів нерухомості від 24 січня 2022 року.
У зв`язку з викладеним просила суд визнати недійсним свідоцтво № НОІ204717 про право на спадщину щодо права власності на весь жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами та його державну реєстрацію, видану приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. ОСОБА_2 , на будинок АДРЕСА_1 в цілому, а залишити тільки , а іншу частину будинку і господарських споруд частину визнати право власності за нею.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2022 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Калуську районну раду та Калуську районну державну адміністрацію

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво №НОІ204717 про право на спадщину за заповітом від 22.09.2020 року, видане приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В., зареєстроване в реєстрі за NN741, видане на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме в частині визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в АДРЕСА_1 , залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер: 54181368 від 22.09.2020року, прийняте приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. щодо реєстрації за ОСОБА_2 в цілому права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння в АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат. В задоволенні позовних вимог до Калуської міської ради, Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації", Приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир Марії Василівни відмовлено.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2022 року за заявою відповідача заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2022 року скасовано та справу призначено до розгляду.

В листопаді 2022 року позивачка звернулась до суду з заявою про зміну предмету позову в частині вимог про визнання державної реєстрації недійсною та просила суд скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер 54181368 від 22.09.2020 року, прийняте приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. щодо реєстрації за ОСОБА_2 в цілому права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав частково недійсним свідоцтво №НОІ204717 про право на спадщину за заповітом від 22.09.2020 року, видане приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В., зареєстроване в реєстрі за NN741, видане на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме в частині визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в АДРЕСА_1 , залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння.
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер: 54181368 від 22.09.2020року, прийняте приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. щодо реєстрації за ОСОБА_2 в цілому права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння в АДРЕСА_1 . 
В задоволенні позовних вимог до Калуської міської ради, Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» Приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир Марії Василівни відмовлено.
Судом вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено п.4 ст.183 ЦПК України. Позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, зокрема в ній не зазначено номер паспорта або ідентифікаційні номери та ЄДРПОУ сторін, не зазначено відомі номери засобів зв`язку, у позові необґрунтовано ціну позову, не зазначено розрахунок грошових сум по витратах, які поніс позивач, а також по нерухомому майну, що оспорюється у загальній площі будинковолодіння, а також щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2622880101:01:001:0328, який зазначений в довідці про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 24.01.2022 року. У позові не обґрунтовано три позовні вимоги із зазначенням конкретних доказів по кожній вимозі, також позивачкою не зазначено, де знаходяться оригінали документів, копії яких долучені до позовної заяви та які належним чином не посвідченні.
Вважає, що судом першої інстанції порушено вимоги ст. 185 ЦПК України.
Скаржник посилається на те, що відповідачем 05.12.2020 року було заявлено клопотання та подано заяву про застосування строків позовної давності. Позивачці було відомо про рішення виконкому Боднарівської Сільської Ради №41 від 23.11.1989 року та розпорядження Калуської Районної Держадміністрації №384 від 19.10. 1999 року про прийняття яких позивачці було відомо, а також відомо, що власником цілого будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Позивачці було відомо про власність спадкодавця на все будинковолодіння за цією адресою після смерті спадкодавця 01.10.2004 року ОСОБА_8 - матері позивача. Позов до суду подано і зареєстровано в січні 2022 року після спливу трьохрічного строку, тому суд першої інстанції мав підстави застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
Скаржник посилається на те, що на підставі рішення №17 від 14.02.1990 року було видано 10.03.1990 року на прізвище ОСОБА_2 свідоцтво на право приватної власності на цілий жилий будинок АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності в цілому за ОСОБА_2 в реєстровій книзі №1 за реєстровим №102.
Відповідно до Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве регіональне самоврядування», внесення змін до рішення виконавчого комітету Калуської районної ради , повинна здійснювати та сама рада, яка приймала рішення або вищестояща рада. Розпорядження Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року за №384 «Про внесення змін в рішення Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 є незаконним, оскільки це є втручання у право власності, внесення змін до рішень районної ради не входить в компетенцію РДА.
Після смерті ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкоємцю за заповітом ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 22.09.2020 року за реєстровим №741, оскільки було свідоцтво на право особистої власності на цілий жилий будинок видане 10.03.1990 року Боднарівською сільською радою згідно рішення №17 виконкому Калуської районної ради від 14.02.1990 року його матері ОСОБА_2 .
Вищезазначені рішення не скасовані і не має підстав їх визнавати недійсними, оскільки з моменту їх винесення пройшло більше як 30 років і позивачці було про них відомо.
Право прописки позивачки на той час в с. Боднарів до 28.02.2018 року не дає право власності на частини житлового будинку, оскільки інформація яка зазначена у листах виконавчого комітету Калуської міської ради за №173 від 15.11.2021 року та за №512 від 23.10.2021 року є суперечливою і не відповідає дійсності. ОСОБА_1 не була і не могла бути головою господарства, оскільки таке господарство не було належним чином за нею зареєстроване, а також відсутній технічний паспорт на половину житлового будинку, відсутня оцінка частини будинку, не відмежовано та не розділено електро та газопостачання в будинку та інші умови.
Скаржник не погоджується з висновком суду про те, що Калуська районна державна адміністрація, будучи правонаступником прав та обов`язків виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів та вносячи 19.10.1999 року відповідні зміни до рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 діяла в межах наданих повноважень, оскільки він суперечить ст. 41 Конституції України.
Скаржник посилається на те, що суд першої інстанції порушив п.6 ст. 95 ЦПК України, оскільки в судовому засіданні представником відповідача адвокатом Підлуським В. було заявлено клопотання про витребування оригіналів письмових доказів, оскільки учасник справи ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів, просив рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_9 відмовити.
У судове засідання позивачка ОСОБА_9 не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином. 
У судове засідання представник Калуської міської ради, Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлені у відповідності до закону. 
Приватний нотаріус Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир Марія Василівна підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
У судовому засідання представник Калуської районної державної адміністрації стосовно апеляційної скарги послався на розсуд суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідача по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з
того, що спірний будинок в цілому не належав ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина на частину домоволодіння по АДРЕСА_1 . Внаслідок видачі 22.09.2020 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. свідоцтва №НОІ204717 про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 в цілому на домоволодіння по АДРЕСА_1 порушено право власності позивачки. Суд дійшов висновку, що є підстави визнати частково недійсним свідоцтва №НОІ204717 про право на спадщину за заповітом в частині визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в АДРЕСА_1 , залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння 
       Суд встановив, що частина домоволодіння по АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці. Дійшов висновку, що позов подано в межах трирічного строку позовної давності. Відповідачем не спростовано факт того, що про наявність оспорюваного свідоцтва про право на спадщину позивачка дізналася лише 30.08.2021 року при укладенні з ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» договору про виконання робіт по видачі довідки про технічну характеристику вищевказаного домоволодіння, а тому відсутні підстави для відмови в позові у зв`язку із с пливом строку позовної давності.
На підставі ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд дійшов висновку, що порушене право позивачки підлягає захисту, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 в цілому права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Також суд першої інстанції зазначив, що нотаріус не є учасником спірних матеріальних правовідносин між сторонами і своїми діями або їх припиненням самостійно не може вплинути на поновлення порушеного, невизнаного або того, яке оспорюють, права позивача, тому, відповідачем у зазначених справах повинні бути інші спадкоємці та інші особи, нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. За таких обставин дійшов висновку, що у позові до нього має бути відмовлено
Аналогічний висновок зроблено судом щодо процесуального статусу Калуської міської ради та Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» в якості відповідача, оскільки позивачем не доведено, яким чином вказані установи порушили, не визнали чи оспорили суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Суд встановив, що 22.09.2020 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М. В. на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на жилий будинок від 10.03.1990 року на ОСОБА_5 було оформлено право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Калуської районної Ради народних депутатів №17 від 14.02.1990 року.
Рішенням виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 23.11.1989 року №41 «Про затвердження списків для оформлення права власності на житлові будинки, які належить окремим громадянам або колгоспним дворам по с. Боднарів» було затверджено списки 634 будинків т а домоволодінь, які розташовані на території Боднарівської сільської ради і належать окремим громадянам або колгоспним дворам на праві власності згідно додатку №1.
Рішенням виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сівка-Калуська, Кадобне» було вирішено, оформити право власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та колгоспним дворам по селах Боднарів на 634 будинковолодіння згідно додатку №1. Згідно вказаного додатку під 545 вказано « ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 ».
Рішенням виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів», у зв`язку із допущеними помилками, внесено зміни в рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 23.11.1989 року №41 та викладено окремі пункти додатку 1 в новій редакції, а саме: «п.545. ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , , робітничий; п. 545 а. ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 , , робітничий».
Розпорядженням Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17» внесено зміни у рішення виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сівка-Калуська, Кадобне», а саме викладено у новій редакції окремі пункти додатку 1 до рішення, в тому числі пункти 545 і 545а:
«п.545. ОСОБА_5 , 
АДРЕСА_2 . ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 , робітничий, ».
Підставою для прийняття районною державною адміністрацією зазначеного розпорядження було рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів».
Відповідно до указу Президента України від 14.04.1992 року №252/92 «Про Положення про місцеву державну адміністрацію» (Указ втратив чинність, крім статей 2 і 3 на підставі Указу Президента N 70/99 від 27.01.99) представникам Президента України утворити на базі виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів, їх відділів, управлінь та інших структурних підрозділів державні адміністрації областей, міст Києва і Севастополя, районів, районів міста Києва та припинити у зв`язку з цим діяльність виконавчих комітетів. Згідно п.3 зазначеного Указу установлено, що місцева державна адміністрація є правонаступником виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів щодо прийнятих ними рішень, узятих зобов`язань та покладених на них законодавством обов`язків у тій їх частині, яка не суперечить Закону України «Про Представника Президента України» та Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування».
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування, яке відповідно мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).
У частині першій статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі  № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України підставою визнання свідоцтва недійсним передбачено відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.
Верховний Суд у постановах від 15 травня 2019 року в справі № 521/2464/17 (провадження № 61-48684св18) та від 18 березня 2020 року в справі   № 483/354/17 (провадження № 61-42892св18) зробив висновок про можливість визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину у разі, якщо буде встановлено, що спадкоємець за цим свідоцтвом не має права на спадкування частки майна, яке зазначене у свідоцтві
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 склала заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Бондарівської сільської ради Новицькою М.Д. 15 квітня 1998 року та зареєстрований в реєстрі за №15, згідно яким усе належне їй майно в рівних долях вона заповіла ОСОБА_11 та ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 прийняв спадщину та у травні 2017 року звернувся до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. ОСОБА_11 звернулась до нотаріуса із заявою про те, що нею пропущений строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та те, що вона не буде звертатися до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Згідно довідки, виданої виконкомом Боднарівської сільської ради № 196 від 23.05.2017 року, яка дана для пред`явлення в нотаріальну контору, згідно із записом в по господарській книзі №1, номер об`єкта по господарського обліку 1-24-1 ОСОБА_2 значиться частина житлового будинку і відповідна частина господарських будівель та споруд, що знаходиться на неприватизованій земельній ділянці АДРЕСА_1 .
22.09. 2021 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом згідно якого спадщина, на яку видано свідоцтво складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , реєсьтрайційний номер об`єкта нерухомого майна62173714026228.
Згідно довідки, яка видана Боднарівським старостинським округом від 23.10.2021 року №512, в АДРЕСА_1 , згідно погосподарських книг ОСОБА_2 та ОСОБА_12 були зареєстровані в одному господарстві, спільно проживали до 1974 року. З часу побудови, у 1974 року будинку за вказаною адресою були зареєстровані два окремі, яким присвоєно окремі різні реєстраційні номери, особисті селянські господарства, головами яких вказано відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_13 у користуванні господарств зареєстровано по житлового будинку. У цій довідці зазначено, що право власності на житловий будинок відповідно до рішення №17 від 14.02.1990 року п.545 рішення оформлено за ОСОБА_2 розпорядженням №384 від 19.10.1999 року Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської області внесено зміни в рішення виконкому Калуської районної ради від 14.02.1990 року №17, де п. 545 викладено у новій редакції, а саме: 
п.545 ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , робітничий 
П.545а ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 , робітничий, .
Вказані довідки відповідачем не спростовані.
       Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 10.03.1990 року ОСОБА_2 є власником будинку в цілому, що розташований в АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому №17 від 14.02.1990 року.
Рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 23.11.1989 року №41 затверджено списки в кількості 634 будинків та домоволодінь, які розташовані на території Боднарівської сільської ради і належать окремим громадянам або колгоспним дворам на праві власності згідно додатку №1.
Рішенням виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сівка-Калуська, Кадобне» оформлено право власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та колгоспним дворам по селах Боднарів на 634 будинковолодіння згідно додатку №1. У списку вказаного додатку під №545 зазначено « ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 ».
Рішенням виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів», у зв`язку із допущеними помилками, внесено зміни в рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 23.11.1989 року №41 та викладено окремі пункти додатку №1 в новій редакції, а саме: «п.545. ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , , робітничий; п. 545 а. ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 , , робітничий».
Розпорядженням Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17» внесено зміни у рішення виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать окремим громадянам в селах Боднарів, Вістова, Верхня, Кропивник, Сівка-Калуська, Кадобне», а саме викладено у новій редакції окремі пункти додатку 1 до рішення, в тому числі пункти 545 і 545а: «п.545. ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , робітничий, ; п.545 а. ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 , робітничий, ».
Свідоцтво про власність від 10.03.1990 року є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, а тільки фіксує факт його наявності. Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року справа №278/657/18. Як встановлено судом, в рішення виконкому Калуської районної ради на підставі якого було оформлено свідоцтво про право власності на ОСОБА_2 , було внесено зміни та по будинку АДРЕСА_1 зазначено два власника: ОСОБА_2 - та ОСОБА_10 - . 
       Розпорядженням Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17» не скасовано.
Тобто, позивачка ОСОБА_1 є власником частини будинку на підставі рішень виконавчого комітету Боднаорівської сільської ради, та розпорядження Калуської районної державної адміністрації.
Колегія суддів погоджується  з висновком суду першої інстанції, що  домоволодіння АДРЕСА_1  не належало в цілому на праві власності ОСОБА_2 , а перебувало у спільній частковій  власності позивачки та ОСОБА_2 , а тому  суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що наявні підставі відповідно до ст.1301 ЦК України  для визнання свідоцтва про право  на спадщину за заповітом  від 22.09.2020 року виданого на ім`я ОСОБА_2 частково недійсним а саме в частині визнання права власності на частину домоволодіння, оскільки вказаним свідоцтвом порушуються права позивачки на володіння та користування належній їй частиною домоволодіння.
Колегія суддів вважає, що висновки суду про те,що порушене право позивачки підлягає захисту, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер: 54181368 від 22.09.2020 року, прийняте приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Локатир М. В. щодо реєстрації за ОСОБА_2 в цілому права власності на житловий будинок домогосподарствавми за адресою: АДРЕСА_1 відповідає вимогам закону статті 26 Закону № 1952. 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги проте, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.
Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зроблено висновок про те, що: «у приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).
Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. У частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом.
Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може підтверджувати, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину іншому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем) перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців, який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже, обґрунтовує виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті».
Отже, перебіг позовної давності необхідно пов`язувати саме із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину, а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом.
Суд першої інстанції правильно встановив, що право власності позивачки було порушене 22.09.2020 року, коли було видано свідоцтво про право на спадщину №НОІ204717, яким за ОСОБА_2 в цілому визнано право власності на домоволодіння в АДРЕСА_1 
Про наявність оспорюваного свідоцтва про право на спадщину позивачці стало відомо 30.08.2021 року при укладенні з ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» договору про виконання робіт по видачі довідки про технічну характеристику вищевказаного домоволодіння, що не оспорюється відповідачем.
До суду з цим позовом позивачка звернулась 27 січня 2022 року, тобто в межах строку позовної даності.
Посилання скаржника на те, що судом не враховано письмові докази, а саме сторінки паспорта позивачки, з яких вбачається, що позивачка була в Україні 30.07.2015 року, 13.05.2016 року, 08.04.2017 року та те, що позивачці було відомо, що за ОСОБА_2 згідно свідоцтва було оформлено право власності на цілий будинок, оскільки вказані обставини не мають значення, оспорюване свідоцтво про право на спадщину видано 22.09.2020 року. Крім того, розпорядженням Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17» внесено зміни у рішення виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17 та викладено у новій редакції окремі пункти додатку 1 до рішення, в тому числі пункти 545 і 545а: «п.545. ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , робітничий, ; п.545 а. ОСОБА_10 , АДРЕСА_1 , робітничий, ». Тобто, вказаним розпорядженням було оформлено права власності на частинц спірного будинку за позивачкою. Заповіт ОСОБА_2 не містить посилання на заповідання цілого будинку, у заповіті зазначено про все майно, що буде належати спадкодавцю на час смерті. Оспорюване свідоцтво право на спадщину за заповітом видано 22 вересня 2020 року, права позивачки порушуються саме оспорюваним свідоцтвом.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що Калуська районна державна адміністрація не мала повноважень вносити зміни в рішення Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Калуська районна державна адміністрація, будучи правонаступником прав та обов`язків виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів вносячи зміни у вказане вище рішення діяла в межах повноважень. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що положенням статті 59 Закону № 280/97-ВР стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни з будь-якого питання, що є компетенцією органу місцевого самоврядування, дано офіційне тлумачення в Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (далі - Рішення № 7-рп/2009).
В абзаці 3 пункту 3 Рішення № 7-рп/2009 зазначено, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу й самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами.
В абзаці 7 пункту 4.1 сформований висновок Конституційного Суду України, згідно із яким органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.
Водночас згідно із позицією Конституційного Суду України, закріпленою в абзацах 5 та 6 пункту 5 Рішення № 7-рп/2009 органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування та громадянами, що породжує у громадян упевненість у тому, що їхнє становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
В аспекті конституційного подання (щодо якого прийнято рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009) Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На час розгляду справи у суді першої інстанції вказане розпорядження Калуської районної державної адміністрації в судовому порядку не скасовано та не визнано незаконним.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми п.4 ст.183, ст.185 ЦПК України не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи. Не зазначення в позовній заяві відомих номерів засобів зв`язку учасників справи не є підставою для надання строку для усунення недоліків позовної заяви. Позовна заява відповідає вимогам , встановленим ст.175 ЦПК України. 
В судовому засіданні за клопотанням представника скаржника були оглянуті оригінали рішення виконавчого комітету Боднарівської сільської ради від 25.08.1999 року №27 «Про внесення змін в рішення виконкому №41 від 23.11.1989 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на житлові будинки громадян села Боднарів та Розпорядження Калуської районної державної адміністрації від 19.10.1999 року №384 «Про внесення змін в рішення виконкому Калуської ради народних депутатів від 14.02.1990 року №17», будь-яких розбіжностей з копіями вказаних доказів, які були надано представником Калуської районної державної адміністрації до суду першої інстанції не встановлено.
Колегія суддів не дає оцінки висновкам суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених вимог до Калуської міської ради, обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В., оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 не місить доводів оскарження судового рішення в цій частині.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок скаржника.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 липня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський 

І.О. Максюта