УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 625/184/21
провадження № 51-5574ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Коломацького районного суду Харківської області від 16 лютого 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у кримінальному провадженні № 12021221010000206 
від 01 травня 2021 року щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця с. Різуненкове Богодухівського району Харківської області, жителя  АДРЕСА_1 , раніше 
не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 
ст. 115, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 310 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Коломацького районного суду Харківської області від 16 лютого 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК - у виді позбавлення волі на строк 8 років; ч. 1 ст. 309 КК - у виді обмеження волі на строк 1 рік; ч. 2 ст. 310 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 01 травня 2021 року приблизно о 16:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на території подвір`я домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , в ході сварки з ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на вбивство, тримаючи ніж у лівій руці, завдав останньому один удар в шию зліва, після чого ОСОБА_5 почав оборонятися та отримав поранення 1 пальця лівої кисті, а ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, завдав ще один удар ножем в грудну клітину та один удар в живіт ОСОБА_5 , чим спричинив потерпілому легкі та тяжкі тілесні ушкодження, від яких він втратив свідомість, у зв`язку з чим ОСОБА_4 припинив завдавати тілесні ушкодження, вважаючи, що довів свій злочинний умисел до кінця.
Крім того, ОСОБА_4 восени 2020 року, точного часу та дати при цьому не установлено, перебуваючи на полі поблизу домоволодіння, розташованого на 
АДРЕСА_1 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, - канабісу для особистого вживання без мети збуту, умисно шляхом збирання нарковмісних рослин зірвав частини рослин та плодів-горішків роду конопель, які переніс до свого місця проживання 
за вказаною вище адресою, де у невстановлений час подрібнив частину зірваних нарковмісних рослин роду конопель, чим здійснив виготовлення придатного до вживання особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу (марихуана) для власного вживання без мети збуту, який в подальшому став зберігати за місцем свого фактичного проживання. Маса канабісу в перерахунку на суху речовину становить 134,0476 г; маса канабісу після відділення плодів-горішків та перерахунку на суху речовину становить 205,0187 г.
Крім того, ОСОБА_4 навесні 2021 року, точного часу та дати судом не встановлено, перебуваючи на подвір`ї господарства на АДРЕСА_1 , з метою посіву та вирощування рослин коноплі для власних потреб розпушив ґрунт на вільній частині присадибної ділянки господарства, помістив зерна рослин коноплі до розпушеного ґрунту в три паралельні рядки та після цього його загорнув. Після того, як рослини коноплі зійшли, ОСОБА_4 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на вирощування рослин коноплі, час від часу поливав, прополював та проривав бур`яни між рядками з ростучими рослинами коноплі, а також здійснював їх пасинкування для кращого росту, тим самим незаконно вирощував рослини коноплі з метою використання для власних потреб. Загальна кількість вилучених кущів рослин роду коноплі склала 11 штук.
Цим же вироком ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку 
з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК.
Так, органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він 
у липні 2016 року, точного часу та дати при цьому не установлено, перебуваючи поблизу цвинтаря, розташованого на вул. Центральній у с. Явтухівка Коломацького району (наразі Богодухівського району) Харківської області, маючи умисел на придбання, носіння та зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, за допомогою лопати викопав металеву банку об`ємом 400 мл, у якій знаходилося 273 грама сипучої речовини, яка відповідно до висновку судової експертизи дослідження матеріалів речовин та виробів є двохосновним нітроцелюлозним (бездимним) порохом, що належить 
до метальних вибухових речовин. Після цього ОСОБА_4 вказану банку з вибуховою речовиною переніс за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 , 
де в подальшому зберігав його до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції о 19:08 07 травня 2021 року під час проведення обшуку за вищевказаною адресою.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Коломацького районного суду Харківської області від 16 лютого 2022 року щодо нього - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України 
про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповноту судового розгляду, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень та призначення нового розгляду 
в суді першої інстанції. Крім цього, засуджений просить перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК, оскільки, як він зазначає, умислу на вбивство потерпілого в нього не було. Більш того, вказує на те, що захищався від протиправних дій потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння (на відміну від нього), ображав його, підвищував тон спілкування, погрожував йому фізичною розправою та накинувся 
на нього, намагаючись позбавити життя, що в результаті призвело до того, що він перевищив межі необхідної оборони, завдавши потерпілому тяжке тілесне ушкодження, що є, на його переконання, пом`якшуючою обставиною при визначенні правової кваліфікації. Вказане, як зазначає засуджений, залишилось і поза увагою суду апеляційної інстанції, який повторно не дослідив за власною ініціативою доказів та безпідставно залишив оскаржений ним вирок без змін. Крім того, вказує на безпідставне застосування судом положень ч. 3 ст. 349 КПК, що перешкодило належним чином дослідити докази 
у справі та встановило обмеження під час перегляду ухваленого вироку в апеляційному порядку. Також зазначає про бездіяльність призначеного йому захисника та його незрозумілу поведінку у наданні правової допомоги.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо 
з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається із копії оскарженого вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 
ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_4 
в закінченому замаху на умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, обґрунтовано послався на: показання обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_6 , дані протоколу огляду місця події від 01 травня 
2021 року, протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 01 травня 2021 року, протоколів проведення слідчих експериментів за участю підозрюваного ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_5 від 02 червня 2021 року, компакт диску із аудіо повідомленням підсистеми «АРМ 102» про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення,листа КНП «Валківська центральна районна лікарня» №177-ю 
від 11 травня 2021 року, висновку щодо результатів медичного огляду ОСОБА_4 
з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01 травня 2021 року, висновків експерта №14/979-Дм/21, №14/981-Дм/21, 
№14/982-Дм/21, №17-122-МК/212 від 12 травня 2021 року, висновку експерта 
№12-14/60-БГ/21 від 13 травня 2021 року, висновку експерта №СЕ-19/121-21/10389-Д 
від 18 травня 2021 року, висновків експерта №12-14/74-БГ/21 та №12-14/75-БГ/21 
від 08 червня 2021 року, висновку експерта №14/983-Дм/21 від 12 червня 2021 року, висновку судово-психіатричного експерта №289 від 07 червня 2021 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, 
а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних 
у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.
З огляду на наведене посилання засудженого на безпідставне застосування судом положень ч. 3 ст. 349 КПК, що перешкодило належним чином дослідити докази у справі та встановило обмеження під час перегляду ухваленого вироку в апеляційному порядку, 
є неспроможним та спростовується доданими до касаційної скарги судовими рішеннями, 
з яких убачається, що розгляд цього кримінального провадження в порядку спрощеного провадження не відбувався, як про це зазначає засуджений. 
Доводи засудженого про те, що його дії кваліфіковані неправильно та про необхідність їх перекваліфікації на ч. 1 ст. 121 КК, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано вказав на їх безпідставність.
Так, ч. 1 ст. 115 КК визначає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а ст. 121 цього Кодексу - відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження.
Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення 
для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати з урахуванням сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, 
що передувала події, їх стосунків. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: під час умисного вбивства настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умисел спрямований на завдання тілесних ушкоджень, а не на позбавлення життя; у разі смерті потерпілого ставлення винного до її настання характеризується необережністю. 
Також слід враховувати, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів особа обирає відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що сукупністю наведених 
у вироку доказів підтверджено те, що поведінка засудженого до та після вчинення злочину, механізм, характер, спосіб заподіяння та локалізація тілесного ушкодження (шия, груди, живіт), сила ударів та їх кількість (три), а також знаряддя злочину (ніж з довжиною леза 10 см), безумовно свідчать про прямий умисел засудженого саме на позбавлення життя потерпілого. 
Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, 
про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок 
за апеляційною скаргою засудженого, доводи якої аналогічні доводам у його касаційній скарзі. 
При цьому посилання засудженого на те, що під час завдання тілесних ушкоджень потерпілому він перебував у стані необхідної оборони та захищався від його протиправних дій, а тому у його діях може вбачатися перевищення меж необхідної оборони є безпідставними з огляду на таке.
Згідно зі ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці 
для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту 
(ч. 3 ст. 36 КК).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, 
а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене 
й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути 
в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Отже, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, 
а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками 
не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Статтею 124 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Версія засудженого з приводу його перебування у стані необхідної оборони під час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення щодо ОСОБА_7 жодним чином не узгоджується з дослідженими в судовому засіданні та оціненими відповідно 
до вимог ст. 94 КПК доказами та, на переконання суду, є його способом уникнути кримінальної відповідальності за вчинене. У цьому кримінальному провадженні, виходячи із обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, не вбачається, 
що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, 
що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю засудженого.
З приводу тверджень засудженого про бездіяльність призначеного йому захисника та його незрозумілу поведінку у наданні правової допомоги слід зазначити таке.
Як убачається з оскаржених судових рішень, інтереси засудженого ОСОБА_4 представляв захисник ОСОБА_8 , який брав участь в судових засіданнях як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій. Крім того, в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8   підтримав апеляційну скаргу засудженого та просив її задовольнити. 
Таким чином, враховуючи наведене, а також з огляду на зміст касаційної скарги засудженого, у якій не зазначено, у чому конкретно полягала бездіяльність його захисника та його незрозуміла, як вказує засуджений, поведінка у наданні правової допомоги, доводи засудженого з цього приводу є необґрунтованими. 
Що стосується доводів засудженого з приводу того, що суд апеляційної інстанції повторно не дослідив за власною ініціативою доказів у кримінального провадженні, то слід зазначити таке.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, 
за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.
Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції вказав на те, що 
в апеляційній скарзі сторони захисту не висловлено вимог щодо повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції.
З огляду на наведене, вищевказані доводи засудженого є безпідставними.
Слід також зазначити, що апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції 
за апеляційною скаргою засудженого, доводи якої є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, вказав на неспроможність посилань засудженого на те, що він 
не перебував у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення замаху на вбивство, зазначивши, що вони спростовуються як показаннями самого ОСОБА_4 , який вказав 
на те, що ОСОБА_5 запросив його до себе у гості, на що він погодився та  прийшов 
до потерпілого додому разом із своєю співмешканкою ОСОБА_6 , де вони розпочали вживати алкогольні напої, так і доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема даними висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01 травня 2021 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Таким чином, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Коломацького районного суду Харківської області від 16 лютого 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду 
від 06 липня 2023 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                  ОСОБА_3