Ухвала
 
04 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/28079/21
провадження № 61-5522сво23
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА», ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «ОРАНТА» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року у складі судді: Шум Л. М., та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ПАТ «НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2020 року приблизно о 06:10 год ОСОБА_2 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz Vito», державний номерний знак НОМЕР_1 , розпочав рух від АЗС «Shell», яка розташована на перетині вулиць Мельниченка - Кільцева дорога в м. Києві, та скерував авто на зустрічну смугу Кільцевої дороги. В цей час по Кільцевій дорозі зі сторони вул. Жмеринська в напрямку вул. Мельниченко в м. Києві, по другій смузі для руху, зі швидкістю приблизно 60 км/год. наближався до зазначеної АЗС автомобіль «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Після цього, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Vito», ДНЗ НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, відволікся від керування, не впевнився в безпеці дорожнього руху, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, продовжуючи рухатись назустріч транспортному потоку, скоїв зіткнення із автомобілем «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .
 
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 заподіяна закрита травма хребта, перелом краніальної поверхні тіла 3-го поперекового хребця, що належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності позивачу, завдано численних пошкоджень.
 
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року у справі № 759/2055/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.
 
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes-Benz Vito», державний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», ліміт відповідальності за майнову шкоду складає 130 000 грн.
 
ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про виплату страхового відшкодування.
 
05 серпня 2021 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» частково відшкодовано позивачу майнову шкоду в розмірі 120 000 грн.
 
Проте розмір збитків, завданих власнику автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 21 листопада 2020 року, складає 394 669,60 грн. 
 
Таким чином, за вирахуванням частково відшкодованої страховиком майнової шкоди в сумі 120 000 грн, розмір завданих позивачу збитків складає 274 669,60 грн.
 
Позивач вважала, що з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» підлягає стягненню майнова шкода в межах ліміту відповідальності в розмірі 10 000 грн, а решта майнової шкоди підлягає стягненню з ОСОБА_2 
 
ОСОБА_1 просила:
стягнути з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 10 000 грн майнової шкоди та з ОСОБА_2 264 669,60 грн майнової шкоди.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 10 000 грн майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. 
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 264 669,60 грн майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. 
 
Вирішено питання про розподіл судового збору.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 
позивачем заявлено вимоги до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в межах ліміту відповідальності страховика, а тому вони підлягають задоволенню. Суд не прийняв до уваги заперечення ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» відносно необґрунтованості позовних вимог в розмірі 10 000 грн з посиланням на узгодження суми страхового відшкодування за страховим випадком за договором ОСЦПВВНТЗ від 03 серпня 2021 року, яка ґрунтується на пункті 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позивачем заявлено позовні вимоги до ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» в межах ліміту страхової відповідальності, водночас положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлюють іншої узгодженої суми страхового відшкодування, ніж передбаченої умовами договору страхування та страховим полісом;
з ОСОБА_2 підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 264 669,60 грн, як різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 582,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 417,60 грн.
 
Суд першої інстанції зазначив, що:
ОСОБА_1 у повному обсязі сплачено правову/правничу допомогу адвоката Грицика Д. С. відповідно до договору про надання правової/правничої допомоги від 25 листопада 2021 року у розмірі 16 000 грн, а тому з відповідачів підлягають стягненню витрати понесені позивачкою на правову/правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ПАТ «НАСК «ОРАНТА» залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
відповідно до абзацу 2 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Тлумачення зазначеної правової норми спеціального закону у взаємозв`язку із загальними нормами цивільного законодавства призводить до висновку, що в контексті встановлених судами в цій справі фактичних обставин, одержавши страхову виплату, потерпілий не позбавляється права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, в тому числі у судовому порядку. Відповідальність винуватця у разі визнання випадку страховим настає лише тоді, коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, на що безпосередньо вказує зміст статті 1194 ЦК України. Крім того, статті 2, 22, 29, 36 Закону № 1961 -IV не містять заборони щодо доплати суми відшкодування, якщо після оцінки виявиться, що погоджена потерпілим та страховиком виплачена сума є значно меншою від оціненої майнової шкоди. Вказані статті обмежують страхову виплату лише встановленим у договорі лімітом відповідальності;
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 757/13525/18-ц «обов`язок з відшкодування шкоди у межах суми страхового відшкодування покладається на страховика. Тобто, якщо позивачу недостатньо сплаченого страховиком відшкодування для повного відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи -  ОСОБА_2 на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля марки «Ягуар», була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант», майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт);
узгоджена потерпілою та страховиком сума відшкодування є меншою від оціненої майнової шкоди, ОСОБА_1 не позбавлена права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди збитків, а обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь позивача суми 10 000 грн, як різниці між лімітом відповідальності страховика та розміром виплаченого раніше відшкодування;
доводи апеляційної скарги відповідача з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц та від 10 червня 2020 року у справі № 333/2096/17, колегія суддів відхиляє, оскільки фактичні обставини у справі за позовом ОСОБА_1 та у вказаних справах, є різними;
доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач узгодила суму відшкодування, а відтак не вправі претендувати на більшу суму, колегія суддів також відхиляє, оскільки статті 2, 22, 29, 30, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містять заборони щодо доплати суми відшкодування, якщо після оцінки виявиться, що погоджена потерпілим та страховиком виплачена сума є значно меншою від оціненої майнової шкоди. Вказані статті обмежують страхову виплату лише встановленим у договорі лімітом відповідальності.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500 грн.
 
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що: 
з урахуванням складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та заперечень представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з відповідача ПАТ НАСК «Оранта» на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу на суму 500 грн.
посилання представника позивача на те, що договором про надання професійної правничої допомоги від 25 листопада 2021 року та додатковою угодою № 2 від 26 грудня 2022 року до цього договору гонорар за угодою сторін складає 16 000 грн та є фіксованим, а тому сума до відшкодуванню зменшенню не підлягає, колегія суддів відхилила, оскільки при визначенні суми відшкодування апеляційний суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема тієї обставини, що сума позовних вимог, що була предметом оскарження, є у 1,6 разів меншою, ніж сума витрат на правову допомогу.
 
Аргументи учасників справи
 
17 квітня 2023 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» подало касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, у якій просила:
скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог до ПАТ «НАСК «ОРАНТА»;
ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог;
стягнути із позивача на користь ПАТ «НАСК «ОРАНТА» судовий збір.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди застосували норму права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 333/2096/17;
апеляційний суд помилково врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 320/9174/15-ц;
факт перерахування страховиком на користь потерпілої особи страхового відшкодування у розмірі, погодженому між ними, свідчить про виконання страховиком в повному обсязі свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються лише у частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення 10 000 грн страхового відшкодування та розподілу судових витрат. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
26 травня 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року, в якій просила:
скасувати додаткову постанову апеляційного суду;
ухвалити нове судове рішення про стягнення понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у сумі 16 000 грн.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 та постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 911/3386/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18;
апеляційний суд помилково оцінив у 500 грн витрачений адвокатом час (6 год) на аналіз змісту апеляційної скарги, підготовку відзиву на апеляційну скаргу та участь у судовому засіданні;
доводи ПАТ «НАСК «ОРАНТА» щодо зменшення витрат на правничу допомогу необґрунтовані, оскільки погоджений між нею та адвокатом гонорар у розмірі 16 000 грн є фіксованим і не підлягає зміні.
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних ПАТ «НАСК «ОРАНТА» судових рішень, просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Відзив мотивований тим, що:
ПАТ «НАСК «ОРАНТА» помилково підміняє узгодження страхового відшкодування за страховим випадком із положеннями договору страхування та страхового полісу, в яких ліміт відповідальності страховика визначений в розмірі 130 000 грн;
необхідно врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 320/9174/15-ц, та вважає, що постанови Верховного Суду, на які посилається ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
 
У червні 2023 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» через представника Лінчкевич О. В. подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ОСОБА_1 додаткової постанови апеляційного суду, просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Відзив мотивований тим, що
у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може заперечувати проти цих витрат, посилаючись на неспівмірність суми гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
 
У червні 2023 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» через представника Лінчкевич О. В. надало письмові пояснення, в яких просить задовольнити касаційну скаргу ПАТ «НАСК «ОРАНТА».
 
Рух справи
 
Ухвалами Верховного Суду від 01 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та ОСОБА_1 , витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У червні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 01 травня 2023 року про відкриття касаційного провадження за касаційного скаргою ПАТ «НАСК «ОРАНТА» вказано, що підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 333/2096/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 01 травня 2023 року про відкриття касаційного провадження за касаційного скаргою ОСОБА_1 вказано, що підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 та постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, від 04 грудня 2018 року у справі № 911/3386/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що:
розмір збитків, завданих власнику ( ОСОБА_1 ) автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 21 листопада 2020 року з вини ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Mercedes-Benz Vito», державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 394 669,60 грн. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes-Benz Vito», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та страховим полісом визначено ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в сумі 130 000 грн, франшиза 0 грн. 02 серпня 2021 року ОСОБА_1 узгодила з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» розмір страхового відшкодування в сумі 120 000 грн, після чого страховик виплатив їй узгоджену суму страхового відшкодування;
суд першої інстанції, при задоволенні вимог про стягнення з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхового відшкодування у розмірі 10 000 грн, виходив з того, ця сума заявлена в межах ліміту відповідальності страховика, а тому такі вимоги підлягають задоволенню. Апеляційний суд, погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, вказав, що погоджена потерпілою та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виплачена сума відшкодування є меншою від оціненої майнової шкоди і потерпіла не позбавлена права на реальне відшкодування страховиком збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в межах встановленого полісом № АР/8464052 від 06 липня 2020 року ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну. При цьому апеляційний суд врахував висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 320/9174/15-ц. За обставин справи № 320/9174/15-ц страховик здійснив виплату потерпілому страхового відшкодування в узгодженому розмірі (7 595,23 грн) відповідно до абзацу другого пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Натомість після виплати узгодженої суми відшкодування потерпілий звернувся до суду із позовом, в якому посилаючись на те, що відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи розмір завданої йому майнової шкоди становить 14 917,17 грн просив стягнути, зокрема зі страховика недоплачену суму збитків (7 321,94 грн). Таким чином, правовідносини у справі № 320/9174/15-ц є подібними до правовідносин у розглядуваній справі за позовом ОСОБА_1 ;
Верховний Суд у справі № 320/9174/15-ц, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, якими зі страховика на користь потерпілого було стягнуто майнову шкоду в сумі 6 811, 94 грн (заявлена позивачем сума за виключенням франшизи в сумі 510 грн), виходив, зокрема із того, що: «За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Відповідно до абз. 2 п. 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Тлумачення зазначеної правової норми спеціального закону у взаємозв`язку із загальними нормами цивільного законодавства призводить до висновку, що в контексті встановлених судами в цій справі фактичних обставин, одержавши страхову виплату, потерпілий не позбавляється права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, в тому числі у судовому порядку. Відповідальність винуватця у разі визнання випадку страховим настає лише тоді, коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, на що безпосередньо вказує зміст статті 1194 ЦК України. Крім того, статті 2, 22, 29, 36 Закону № 1961 -IV не містять заборони щодо доплати суми відшкодування, якщо після оцінки виявиться, що погоджена потерпілим та страховиком виплачена сума є значно меншою від оціненої майнової шкоди. Вказані статті обмежують страхову виплату лише встановленим у договорі лімітом відповідальності»;
натомість в справі № 569/13697/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 21 березня 2018 року), залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати. Крім того, в справі №333/2096/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 10 червня 2020 року), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача. За таких обставин, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 320/9174/15-ц;
згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), то сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначав, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності;
ОСОБА_1 підписала узгодження суми страхового відшкодування ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у розмірі 120 000 грн, після чого страховик виплатив їй узгоджену суму відшкодування. В підписаному ОСОБА_1 узгодженні зазначено, що воно складено у відповідності до вимог пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, а узгоджена сума страхового відшкодування є остаточною та перегляду, оскарженню не підлягає. Після сплати узгодженої суми всі зобов`язання страховика щодо виплати страхового відшкодування за цим страховим випадком вважаються припиненими. Тобто за змістом вказаної заяви ОСОБА_1 погодилась з розміром страхового відшкодування ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в сумі 120 000 грн та з правовими наслідками такого узгодження. Натомість суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, незважаючи на наявність підписаного ОСОБА_1 узгодження суми страхового відшкодування та виплату їй цієї суми страховиком, з посиланням на висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 320/9174/15-ц, стягнув зі страховика страхове відшкодування в сумі 10 000 грн, як різницю між визначеним страховим полісом лімітом відповідальності страховика (130 000 грн) та виплаченою страховиком узгодженою сумою (120 000 грн). Зазначене свідчить про застосування судом касаційної інстанції у різних складах різного підходу при вирішенні справ, які виникають з подібних правовідносин і врегульовані одними й тими ж нормами матеріального права, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці їх розгляду Верховним Судом;
колегія суддів Першої судової палати вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 320/9174/15-ц, та підтвердити висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц) та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 10 червня 2020 року у справі № 333/2096/17), про те, що потерпілий, після узгодження зі страховиком суми страхового відшкодування відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV та отримання узгодженої суми, не може вимагати в судовому порядку стягнення зі страховика різниці між виплаченим узгодженим страховим відшкодуванням та розміром заподіяної шкоди, визначеної на підстави проведеної в подальшому експертизи.
 
При вирішенні питання про прийняття справи до провадження Об`єднаної палати встановлені процесуальні обставини, які унеможливлюють прийняття справи до провадження.
 
У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 320/9174/15-ц колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що:
«для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до абз. 2 п. 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Тлумачення зазначеної правової норми спеціального закону у взаємозв`язку із загальними нормами цивільного законодавства призводить до висновку, що в контексті встановлених судами в цій справі фактичних обставин, одержавши страхову виплату, потерпілий не позбавляється права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, в тому числі у судовому порядку.
З полісу АІ3194837 від 27 листопада 2014 року вбачається, що сторонами узгоджена страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за майнову шкоду у розмірі 50 000,00 грн (а.с. 26).
Розмір стягнутого судами страхового відшкодування не перевищує вказаного ліміту.
Отже, вказаний розмір оціненої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому саме страховик має відшкодувати її потерпілому.
Відповідальність винуватця у разі визнання випадку страховим настає лише тоді, коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, на що безпосередньо вказує зміст статті 1194 ЦК України.
Крім того, статті 2, 22, 29, 36 Закону № 1961-IV не містять заборони щодо доплати суми відшкодування, якщо після оцінки виявиться, що погоджена потерпілим та страховиком виплачена сума є значно меншою від оціненої майнової шкоди. Вказані статті обмежують страхову виплату лише встановленим у договорі лімітом відповідальності».
 
Таким чином колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що у разі визнання випадку страховим особа, яка завдала шкоди, відповідає лише тоді, коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Страхова виплата обмежується лише встановленим у договорі лімітом відповідальності.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що: 
«відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».
 
Аналогічні висновки зроблені в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19), від 14 грудня2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23).
 
Наведене свідчить, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду фактично просить відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 1194 ЦК України. 
 
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати (частина четверта статті 403 ЦПК України).
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
 
Компетенційна складова цього поняття пов`язана із наявністю юрисдикції для розгляду справ і правильним використанням судами функціональних повноважень за результатами розгляду справи.
 
ЄСПЛ вважає, що вислів «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Правильно мають застосовуватися і функціональні повноваження суду. Зокрема, порушення було визнане у справах проти України, коли при перегляді постанов Вищого господарського суду України Верховний Суд України, який міг або скасувати постанову Вищого господарського суду України та повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі, залишив у силі постанову апеляційного суду, перевищивши свої повноваження» (FIRMA VERITAS, TOV v. UKRAINE, ЄСПЛ, № 2217/07, § 26-30, від 15 травня 2012 року).
 
З урахуванням наведеного, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в зв`язку відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду, оскільки не є функціональним повноваженням цього суду (об`єднаної палати) розгляд питання про відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду, яке належить до функціональних і виключних повноважень Великої Палати Верховного Суду. У такому випадку суд (Об`єднана палата) не буде вважатися судом, встановленим законом.
 
Керуючись статтями 7, 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Повернути справу № 759/28079/21 на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              А. І. Грушицький 
 
Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
І. М. Фаловська