Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2023 року
місто Київ
 
справа № 205/4070/20
провадження № 61-4430св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи: 
заявник - Дніпровська міська рада,
заінтересована особа - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Халаджи О. В., Канурної О. Д., Космачевської Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
Дніпровська міська рада у травні 2020 року звернулася до суду із заявою, в якій просила визнати відумерлою спадщину після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається із квартири  АДРЕСА_1 , та передати її у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.
Заявник обґрунтовував вимоги пред`явленої заяви тим, що Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради листом від 26 березня 2020 року № 4085 повідомило Дніпровську міську раду, що на підставі свідоцтва про право власності від 28 січня 1994 року право власності на нерухоме 
майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням від 16 жовтня 2018 року у справі № 205/3952/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.
Дніпровська міська рада стверджувала, що на момент звернення із заявою до суду відомостей про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за іншими особами ніж спадкодавець немає.
Оскільки з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, спадкоємців немає, тому відповідно до статей 334-338 ЦПК України заявник вважав за обґрунтоване визнати спадщину відумерлою та передати у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради зазначене нерухоме майно, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 18 грудня 2020 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська задовольнив заяву Дніпровської міської ради.
Суд визнав відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_2 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається із квартири АДРЕСА_1 , та передав її у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.
Задовольняючи заяву Дніпровської міської ради, суд першої інстанції зазначив, що після смерті ОСОБА_2 немає спадкоємців, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, а тому наявні всі правові підстави для визнання спадщини відумерлою.
ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, вважаючи, що рішення суду першої інстанції порушує її права та інтереси, звернулася до суду апеляційної інстанції із відповідною апеляційною скаргою.
Постановою від 22 лютого 2023 року Дніпровський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року, ухвалив нове рішення, яким залишив без розгляду заяву Дніпровської міської ради.
Суд роз`яснив Дніпровській міській раді право подати позов на загальних підставах.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи заяву Дніпровської міської ради без розгляду, апеляційний суд зазначив, що усупереч наявним доказам, які були у матеріалах справи, зокрема спадковій справі, суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у справі ОСОБА_1 та не звернув уваги на те, що вирішення цієї справи безпосередньо впливає на її права і обов`язки, оскільки на її користь складено заповіт, коли вона ще була малолітньою. Суд передусім не врахував, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання саме у спірній квартирі, інформації про інше житло матеріали не містять і судом не було встановлено.
Тож апеляційний суд під час розгляду справи встановив наявність спору про право, який повинен вирішуватися в порядку позовного, а не окремого провадження, що зумовлює залишення пред`явленої заяви без розгляду.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Дніпровська міська рада 25 березня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження згаданого судового рішення те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 752/22859/18 (провадження № 61-2785св20), щодо порядку визнання спадщини відумерлою.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду від інших учасників справи не надходили.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 30 березня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі та витребував справу із суду першої інстанції.
За правилами частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , актовий запис про смерть від 19 листопада 1996 року № 2768.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1994 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, записаного в реєстрову книгу № 94п за реєстровим № 57.
Відповідно до спадкової справи № 96/2018, відкритої після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка надана Другою дніпровською державної нотаріальної контори на запит суду, ОСОБА_1 13 лютого 2018 року звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою державного нотаріуса Циганко Є. Л. від 13 лютого 2018 року № 596/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Рішенням від 16 жовтня 2018 року у справі № 205/3952/18, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишено без змін, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.
Згідно з відомостями, що містяться у паспорті громадянина України, серія  НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до акта про встановлення факту проживання від 23 січня 2023 року, складеного головою ОСББ - директором ТОВ «СП Наше Місто» Грабельниковим О. В., та у присутності сусідів, ОСОБА_1 проживає у квартирі на АДРЕСА_3 , з 1993 року і до нинішнього часу.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
За пунктом 8 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою.
Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Отже, визначальною обставиною під час розгляду судом заяви про визнання спадщини відумерлою в порядку окремого провадження є те, що під час вирішення цього питання не встановлено існування спору про право цивільне.
Під спором про право потрібно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Відповідно виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
Звернувшись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначила про порушення її прав та інтересів рішенням суду першої інстанції про визнання спадщини відумерлою як спадкоємиці ОСОБА_2 за заповітом, яка прийняла спадщину після спадкодавця, фактично вступивши в управління та володіння майном.
Апеляційний суд, надавши оцінку таким доводам ОСОБА_1 , виснував про наявність між нею та Дніпровською міською радою спору про право, а також інших цивільних справ, пов`язаних із спадковими спорами.
Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 надала до суду апеляційної інстанції на обґрунтування доводів апеляційної скарги докази, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів як спадкоємиці ОСОБА_2 , які оцінені апеляційним судом. Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів та не можуть бути підставою для касаційного перегляду справи відповідно до статті 400 ЦПК України.
Зважаючи на наведене, враховуючи мету подання заяви про визнання спадщини відумерлою, а також наявності інших осіб, які заявили про прийняття спадщину, відкритої після смерті ОСОБА_2 , які заперечують наявність підстав для визнання спадщини ОСОБА_2 відумерлою, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність спору про право цивільне та про підставність залишення без розгляду заяви Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлої, поданої в порядку окремого провадження.
Вирішення питання про визнання спадщини відумерлою не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви апеляційним судом обґрунтовано та правомірно встановлено спір про право, що підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження, а тому суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про залишення заяви без розгляду.
Верховний Суд врахував, що касаційна скарга не містить належно сформованих відповідно до вимог статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження постанови апеляційного суду, які б спростували висновки апеляційного суду про наявність спору про право цивільне у справі, що переглядається.
Так, у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 752/22859/18 (провадження № 61-2785св20) Верховний Суд зазначив, що відповідно до статей 1264, 1268 ЦК України у судовому порядку не підлягає встановленню факт проживання однією сім`єю спадкодавця та спадкоємця, якщо вони були зареєстровані за однією адресою.
Проте, у справі, що переглядається, спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України.
Верховний Суд наголошує, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо порядку прийняття спадщини та кола спадкоємців. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.
Як встановили суди, спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час, коли був чинним ЦК Української РСР, а тому приписи саме цього Кодексу підлягають застосуванню під час вирішення питання про спадкування майна померлого.
Водночас касаційна скарга не містить підстав касаційного оскарження постанови апеляційного суду щодо неправильного застосування (незастосування) норм матеріального права про спадкування майна померлого, які підлягали застосуванню апеляційним судом.
Так само не суперечить оскаржувана постанова апеляційного суду висновкам Верховного Суду, зробленим у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 752/22859/18 (провадження № 61-2785св20), про те, що, встановивши, що спадщина в установленому законом порядку, з отриманням відповідного документу, ніким не прийнята та після смерті спадкодавця минуло більше одного року, правильним є висновок про наявність правових підстав для визнання спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця, відумерлою.
У таких висновках Верховний Суд враховує, що заявник не спростував у справі, рішення у якій переглядається, що після смерті ОСОБА_2 ніхто не прийняв спадщину, тож у порядку окремого провадження у суду немає підстав для визнання спадщини відумерлою.
Щодо суперечності висновків апеляційного суду правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), то Верховний Суд врахував, що у цій постанові Велика Палата Верховного Суду сформувала такі правові висновки:
«79. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що уніфіковане застосування закону обумовлює його загальнообов`язковість, рівність перед законом та правову визначеність, а також гарантує учасникам процесу передбачуваність судового рішення.
80. Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.
81. Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).
82. Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема приписи статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.
83. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин є підстави для висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».
84. Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.
85. Як зазначалося, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.
86. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації».
Верховний Суд наголошує, що зазначені правові висновки сформульовані за інших фактичних обставин справи та стосуються способу захисту прав територіальної громади у разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна та права, на які має територіальна громада. Натомість у справі, що переглядається, ОСОБА_1 , вважаючи себе спадкоємцем за заповітом, яка фактично прийняла спадщину, проте не оформила своїх спадкових прав, оспорює право територіальної громади на майно, яке є спадщиною.
Щодо застосування до спірних правовідносин правил статті 1280 ЦК України, то Верховний Суд наголошує, що зазначені правила підлягають застосуванню у разі звернення ОСОБА_1 до суду із відповідним позовом чи зустрічним позовом у разі звернення Дніпровської міської ради до суду за захистом своїх прав на спадкове майно в порядку позовного провадження.
Саме в межах позовного провадження, з дотриманням принципу змагальності Дніпровська міська рада має довести, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 та, відповідно, не є спадкоємицею його майна і не може на нього претендувати.
Натомість ОСОБА_1 має спростувати такі доводи заявника та довести, що вона (а так само її законний представник) прийняла спадщину після ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.
Верховний Суд під час постановлення цього судового рішення наголошує, що залишення заяви про визнання спадщини відумерлою не позбавляє заявника можливості захистити свій правомірний інтерес у спосіб, що не суперечитиме вимогам процесуального законодавства. Проте, обраний заявником у справі, що переглядається, порядок захисту своїх прав та інтересів не відповідає визначеним процедурам судової діяльності з відправлення правосуддя.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, адже підстави касаційного оскарження постанови апеляційного суду не підтвердилися.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                                        І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        О. В. Ступак