ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 вересня 2023 року 	м.Суми	

Справа №587/539/23 
Номер провадження 22-ц/816/1160/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Рунова В. Ю. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на рішенняСумського районного суду Сумської області від 08 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Гончаренко Л.М. у м. Суми, повний текст якого складено 09 червня 2023 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання непрацездатної дружини та повнолітнього непрацездатного сина, 

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання колишньої дружини, яка втратила працездатність та є особою з інвалідністю 2 групи, щомісячно, в розмірі частки всіх видів його доходу (заробітку) та на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання непрацездатного повнолітнього сина, який є особою з інвалідністю 2 групи, щомісячно, в розмірі частки всіх видів його доходу (заробітку).
Свої вимоги мотивували тим, що з 25 квітня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сумського районного суду Сумської області від 12 вересня 2018 року. У період шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому у 2020 році встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання. 
28 березня 2019 року ОСОБА_3 було встановлено ІІ групу інвалідності терміном на один рік. За результатами повторного огляду 16 березня 2020 року групу інвалідності продовжено на два роки. 20 квітня 2022 року ОСОБА_3 визнана особою з інвалідністю ІІ групи з ураженням опорно-рухового апарату безтерміново. Тобто, їй інвалідність встановлена протягом одного року від дня розірвання шлюбу. 
Зазначали, що вони постійно потребують матеріальної допомоги, оскільки єдиним джерелом доходу є пенсія у зв`язку з інвалідністю, розмір якої (на момент звернення до суду) у ОСОБА_3 становить 2100 грн на місяць, у ОСОБА_4 – 4003,19 грн на місяць. Цих коштів недостатньо для забезпечення найнеобхідніших потреб, пов`язаних з лікуванням, харчуванням та проживанням
Вказували, що відповідач є працездатною особою, жодних стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, на утриманні дітей або інших осіб не має, офіційно працює, а тому має можливість надавати допомогу, проте не бажає цього зробити. 
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 08 червня 2023 рокупозов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання непрацездатної дружини в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 16.03.2023 року, протягом встановленого строку інвалідності, а саме безстроково.
Стягнуто з ОСОБА_1 користь ОСОБА_4 аліменти на його утримання як повнолітньої непрацездатної дитини, в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 16.03.2023 року і на весь період непрацездатності.
У решті позовних вимог відмовлено.
У порядку ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 2147 грн 20 коп. судового збору.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що інвалідність підтверджується довідкою до акту огляду в медико-соціальній експертній комісії. Акт огляду МСЕК №282 від 28 березня 2019 року було надано разом з позовною заявою, тоді як довідку до акту огляду МСЕК № 948418 від 25 березня 2019 року позивачем надано лише з відповіддю на відзив без обґрунтувань поважності причин неподання вказаних документів разом з позовною заявою, тому вважає, що судом протиправно не застосовано наслідки, передбачені ч. 8 ст. 93 ЦПК України. 
Вказує, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_4 був інвалідом другої групи до 01 березня 2023 року, а вже під час розгляду справи стає інвалідом третьої групи до 01 березня 2026 року, а тому вважає, що довідка до акту огляду МСЕК від 01 червня 2023 року № 662987 є неналежним доказом через відсутність можливості підтвердити ті обставини, які існували на момент звернення до суду.
Доводить, що розмір пенсії ОСОБА_3 становить 2100 грн, а ОСОБА_4 – 4003,19 грн, отже позивачі отримують пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує їх прожитковий мінімум встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому вони не є такими особами, що потребують матеріальної допомоги. Крім того, у висновках МСЕК вказано про можливість позивачів працювати, що свідчить про наявність у них можливості своєю працею заробляти на життя.
Також позивачі не довели необхідність несення ними додаткових витрат на їх лікування, а надані позивачами квитанції на придбання ліків не підтверджують витрати, які вони повинні нести для власного життєзабезпечення. 
Від представника ОСОБА_3 – адвоката Литовченко О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає, що судове рішення є обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що для лікування та підтримання життєдіяльності позивачка несе постійні значні матеріальні витрати на придбання ліків за рекомендацією та рецептами лікарів, а отримана нею пенсія у розмірі 2100 грн не покриває ці витрати протягом місяця. Зазначає, що відповідачем не надано суду належних допустимих доказів на підтвердження неможливості надавати позивачці матеріальну допомогу, навпаки, відповідач працює і отримує заробітну плату, має задовільний стан здоров`я, інших утриманців не має.
Від представника ОСОБА_4 – адвоката Біцан О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що судом першої інстанції всебічно, повно і об`єктивно оцінено всі докази по справі та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що стягнутий судом на його користь розмір аліментів є обґрунтованим та доцільним з огляду на характер його захворювання, що потребує постійного контролю та лікування.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
У відповідності до положень п. 1 ч. 4 ст. 274 та ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних правовідносин, крім спорів про стягнення аліментів. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З огляду на викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 27 квітня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сумського районного суду Сумської області від 12 вересня 2018 року розірвано (а.с. 9).
У період шлюбу народилися діти – син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9-10).
Відповідно до акту огляду МСЕК № 282 від 28 березня 2019 року ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності загального захворювання із зазначенням дати чергових переоглядів, останній переогляд 01 квітня 2022 року (а.с. 17-18,61).
Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 21 квітня 2022 року № 267699, ОСОБА_3 встановлено інвалідність другої групи у зв`язку із загальним захворюванням, безтерміново (а.с. 7).
Відповідно до висновку за результатами консультації обласного рентгенолога ОСОБА_7 від 21 січня 2019 року, ОСОБА_3 має наступні діагнози: ДОА колінних суставів 3 ст., ознаки двостороннього коксартрозу 3 ст. ускладнене асептичним некрозом головки правого стегна, ст. імпресійного перелому, клиновидна деформація тіл Т7, Т11, як наслідок перелому1, індекс клиновидності 2ст, посттравматичний деформуючий спондильоз та патологічний грудний гіперкіфоз (а.с. 16).
Згідно з консультаційним висновком спеціаліста від 09 січня 2020 року ОСОБА_3 перебувала на амбулаторному лікуванні з 13 грудня 2019 року по 27 грудня 2019 року з діагнозом двосторонній коксартроз ІІІ ст., гомартроз ІІІ ст., остеохондроз хребта, виражене порушення організації опори та ходьби, укорочено праве коліно 4 см (з зазначенням переліку лікарських засобів) (а.с. 15).
Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 01 березня 2023 року ОСОБА_3 потребує постійного прийому лікарських засобів (перелік зазначений), потребує регулярного реабілітаційного лікування двічі на рік (а.с. 14).
На підтвердження понесених витрат позивачкою надано фіскальні чеки та копії рецептів (а.с. 67-65).
Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 20 травня 2022 року № 267774, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено інвалідність другої групи у зв`язку із загальним захворюванням на строк до 01 червня 2023 року (а.с. 8). 
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 01 червня 2023 року № 662987, ОСОБА_4 , встановлено третю групу інвалідності із загальним захворюванням на строк до 01 червня 2026 року, з датою чергового переогляду 23 травня 2026 року (а.с. 84).
З консультаційних висновків спеціаліста, виписок із медичної картки хворого ОСОБА_4 вбачається, що йому встановлено діагноз: внутрішньомозкова пухлина правої лобної ділянки з вториною епілепсією (а.с. 23-26).
ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2100 грн на місяць, ОСОБА_4 - 4003,19 грн на місяць (а.с. 11-12).
Також судом встановлено, що на момент розгляду справи ОСОБА_3 не працювала, не отримувала виплат по безробіттю або інших соціальних виплат, проживала разом з сином ОСОБА_4 , який є особою з інвалідністю.
ОСОБА_1 є особою працездатного віку, працює підсобним робітником в ТОВ «Фавор» та його дохід за період з 04 листопада 2022 року по 31 березня 2023 року склав 62 829,83 грн (а.с. 63-64). 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є особою, яка на даний час є непрацездатною, потребує матеріальної допомоги, оскільки несе додаткові витрати на лікування, а розмір її пенсії по інвалідності становить 2100 грн, а тому має право на утримання (аліменти ) від чоловіка, які підлягають стягненню на її користь з відповідача у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу). Стягуючи на утримання ОСОБА_4 з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній син ОСОБА_4 є непрацездатним і інвалідом ІІІ групи та потребує у матеріальній допомозі, яку відповідач взмозі надавати на утримання сина.
Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть надати таку матеріальну допомогу
Аналіз змісту статті 198 СК України дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свою повнолітню дочку (сина) необхідні наявність трьох умов: дочка (син) є непрацездатними; дочка (син) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дочку (сина).
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними є особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" особа з інвалідністю - повнолітня особа зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.
Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
За правилами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини (сина, доньки); стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що 20 травня 2022 року ОСОБА_4 було встановлено ІІ групу інвалідності, а з 01 червня 2023 року – ІІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням на строк до 01 червня 2026 року, має протипоказання до роботи, для підтримки стану здоров`я потребує постійного приймання ліків, на придбання яких потрібні значні кошти, у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою працездатного віку, отримує стабільний дохід, а тому взмозі надавати матеріальну допомогу непрацездатному повнолітньому сину.
Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 аліментів на його утримання у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), оскільки при визначенні розміру аліментів на утримання сина судом враховано стан здоров`я та матеріальне становище сторін, характер захворювання сина, а також те, що ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, яка є особою з інвалідністю.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не потребує матеріальної допомоги, так як отримує пенсію більшу за прожитковий мінімум, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідача аліментів на його утримання, оскільки законом передбачено обов`язок батька утримувати повнолітню непрацездатну дитину.
Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, то колегія виходить з наступного.
Так, згідно з положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.
Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1 -4 ст. 75 СК України  дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.
Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:
1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;
2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;
3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;
4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.
В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.
З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).
Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).
Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.
Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).
Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.
Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.
Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).
Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.
Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі № 759/6629/19, на який обґрунтовано послався суд першої інстанції.
Встановивши, що ОСОБА_3 є непрацездатною, інвалідом ІІ групи безстроково, потребує матеріальної допомоги, оскільки несе додаткові витрати на лікування, при цьому отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2100,00 грн, а ОСОБА_1 є працездатною особою та отримує заробітну плату, а тому може надавати їй матеріальну допомогу, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення аліментів. 
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що позивачка отримують пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує їх прожитковий мінімум встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, оскільки необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Разом з тим, суд першої інстанції, визначаючи аліменти, які підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, не в повній мірі врахував обставини, що мають істотне значення, а саме, наявність у позивачки іншої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зобов`язаний утримувати непрацездатну матір, яка має ІІ групу інвалідності та потребує матеріальної допомоги.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутих судом аліментів з відповідача на утримання ОСОБА_3 з 1/6 на 1/10 частини.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції, на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині визначення розміру аліментів, стягнутих з ОСОБА_1 на користь непрацездатної дружини ОСОБА_1 необхідно змінити, зменшивши розмір з 1/6 на 1/10 частини. 
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Змінити рішення Сумського районного суду Сумської області від 08 червня 2023 року в частині визначення розміру аліментів, стягнутих на користь непрацездатної дружин.
Стягнути з ОСОБА_1 користь ОСОБА_3 аліменти на утримання непрацездатної дружини в розмірі 1/10 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 16 березня 2023 року, протягом встановленого строку інвалідності, а саме безстроково.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   В. Ю. Рунов