ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5453/23 Справа № 195/447/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скрипченко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Халаджи О. В.
суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Запорізька обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди (суддя першої інстанції Скрипченко Д.М., повний текст рішення складено 21 квітня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернуся до Томаківського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи: Запорізька обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь відшкодування моральної шкоди 234000,00 гривень.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року позов  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Запорізька обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди задоволено.
Стягнуто з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , 234 000,00 гривень 00 копійок, на відшкодування моральної шкоди.
Із вказаним рішенням суду не погодилась представник ГУ НП в Запорізькій області Трішина А.М., та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що безперечно доводить наянвність перерахованих у позові психоемоційних станів, що містили б будь-які медичні висновки та свідчили б про причинно- наслідковий зв`язок між його емоційним сприйнятям реальності та перебуванням позивача під кримінальним переслідуванням.
Наголошує на тому, що позвач повинен був зазначити, які саме страждання ( душевні або фізичні) мали місце, та отриманні вони внаслідок або як результат діяльності яких саме органів державної влади. Обґрунтування ОСОБА_1 моральної шкоди ґрунтуються лише на його поясненнях та особистих ствердженнях, що не може бути доказом у справі.
ОСОБА_2 просила рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
Згідно частини.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13.ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 234000 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (2684 х 100=268400), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
       Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 2010 року бригадою швидкої медичної допомоги на робочому місці в гребельному відділенні каналізаційної насосної станції №12 ТОВ “Чиста вода — Бердянськ”, виявлено труп машиніста даної насосної установки каналізаційної насосної станції №12, гр-ку ОСОБА_3 ,1977 р.н. 
За даним фактом було розпочато кримінальне провадження №12012080130001049 від 26.12.2012 року.
20.10.2018 року ОСОБА_1 , який на момент події перебував на посаді виконуючого обов`язки директора ТОВ «Чиста вода- Бердянськ», було повідомлено про підозру в рамках даного провадження, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.272 КК України.
26.10.2018 прокурором Бердянської місцевої прокуратури, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням ОСОБА_4 , затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні.
Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18.11.2019 по справі №310/7614/17 позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 272 Кримінального кодексу України та виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12.11.2020 вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18.11.2019 залишено без змін.
Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.11.2021 було змінено вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18.11.2019 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12.11.2020 стосовно ОСОБА_1 , в частині вирішення цивільного позову. В іншій частині судові рішення залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстації дійшов висновку, що внаслідок незаконного повідомлння про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі№ 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18.11.2019 року, який залишений без змін постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.11.2021 року.
Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції врахував обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування його протягом тривалого часу – з 20 жовтня 2017 року до 12 листопада 2020 року, що загалом становить 36 місяцівта 23 дні, під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 234 000 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Тобто законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, тому колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо неправильно визначеної апеляційним судом суми відшкодування шкоди за час перебування позивача під слідством.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то вимоги апеляційної скарги щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів.
Не заслуговують на увагу посилання поліції на неврахування судом першої інстанції висновків Верхового Суду, викладених у постановах, зазначених в апеляційній скарзі, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечать викладеним у вказаних постановах висновкам й, відповідно, не свідчить про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішень суду в межах доводів апеляційної скарги не має.
Враховуючи зазначене, апеляційні скарги відповідачів слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                О. В. Халаджи                                                         
                                                                               О.Д.Канурна
                                                                               
Т.В. Космачевська