Ухвала
Іменем України
 
18 вересня 2023 року
 
м. Київ
 
справа № 466/3816/22
провадження № 61-10998ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Львівське комунальне підприємство «Рясне 402»,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2022 року у складі судді Єзерського Р. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у складі колегії суддів Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Рясне-402» (далі - ЛКП «Рясне-402») про зобов`язання до вчинення дій.
 
Позов обґрунтовано тим, що ЛКП «Рясне-402» 19 квітня 2022 року незаконно демонтувало сходи та сходову площадку/балкон до її приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Позивачка стверджувала, що внаслідок такого незаконного демонтажу пошкоджено її майно, а внаслідок демонтажу сходів вона позбавлена можливості користуватися цим приміщенням, використовувати його у своїй підприємницькій діяльності, єдиний вхід до її приміщення незаконно демонтовано. Крім того, 20 квітня 2022 року близько 16 год 00 хв, ЛКП «Рясне-402» було викрадено демонтовані сходи та сходову площадку/балкон до її приміщення. Вказувала, що її вимога відновити доступ до її приміщення шляхом встановлення сходів та сходової площадки/балкону на попереднє місце від 21 квітня 2022 року, яка адресована відповідачу, станом на день подання позову не виконана. Зазначала, що нею здійснено перенесення дверного прорізу в межах процедури перепланування. На місці віконного отвору, нею встановлено двері. Стіна під вікном є самонесучою, оскільки не несе навантаження від перекриття та верхніх поверхів. Покликалась на те, що відповідач посилався щодо законності дій по демонтажу та викраденню її майна рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року по справі №463/8370/21, яке не набрало законної сили на дату такого незаконного демонтажу. 
 
У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача відновити доступ до її приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , шляхом встановлення демонтованих та викрадених сходів/сходової площадки та балкону на попереднє місце, туди, звідки це майно було незаконно демонтовано.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 червня 2023 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, з урахуванням рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021, яким зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самочинно встановлену площадку на металевих стовпцях, змонтовану з металевими сходами та закласти дверний проріз в капітальній стіні нежитлового приміщення № 2 в будинку АДРЕСА_2 , яку встановлено без відповідного дозволу.
ОСОБА_1 у липні 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку подала касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 червня 2023 року. У касаційній скарзі заявниця зазначила клопотання про відстрочення сплати судового збору. 
Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року у задоволенні клопотання про відстрочення судового збору відмовлено, касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, зокрема, або сплатити судовий збір за подання касаційної скарги або звернутись із новим клопотанням, на підтвердження якого надати належні докази. 
 
У строк, визначений в ухвалі заявником усунуто недоліки касаційної скарги та надано платіжну інструкцію від 29 серпня 2023 року у розмірі 1 984,80 грн. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 461/4655/16-а, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 10 січня 2023 року у справі № 160/9902/19, від 13 грудня 2018 року у справі № 826/14088/15, від 28 лютого 2019 року у справі № 826/11229/17, від 27 січня 2021 року у справі № 826/12531/17, від 11 серпня 2020 року у справі № 296/5460/17, від 24 вересня 2019 року у справі № 464/3864/15-а, від 15 листопада 2019 року у справі № 462/5892/15-а, від 20 листопада 2019 року у справі № 450/3297/14-а (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, судами не досліджено факт незаконності демонтажу частини майна, власником якого є ОСОБА_1 та не надано оцінки аргументам доводів заявника.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила суд зобов`язати відповідача відновити доступ до її приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , шляхом встановлення демонтованих та викрадених сходів/сходової площадки та балкону на попереднє місце, туди, звідки це майно було незаконно демонтовано.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 у справі № 463/8370/21 позовні вимоги Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ЛКП «Рясне 402» про демонтаж самочинно встановленої площадки задоволено повністю та зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самочинно встановлену площадку на металевих стовпцях, змонтовану з металевими сходами та закласти дверний проріз в капітальній стіні нежитлового приміщення № 2 в будинку АДРЕСА_2 .
Зокрема, вказаним рішенням встановлено, що позивачем проведено перепланування не в середині квартири АДРЕСА_3 , а шляхом втручання у зовнішню стіну дев`ятиповерхового будинку, яка без сумніву приймає на себе навантаження від перекриттів і даху будинку і передає її фундаменту, тобто є несучою, а тому влаштування у такій на місці віконного отвору - дверного потребувало отримання відповідного дозволу.
Постановою Львівського апеляційного суд від 21 липня 2022 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2022 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 та постанову Львівського апеляційного суду від 21 липня 2022 залишено без змін.
Крім того, ОСОБА_1 притягувалася до адміністративної відповідальності у виді штрафу за те, що 26 березня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 ,  здійснила перепланування нежитлового приміщення із влаштуванням на місці віконного отвору дверного, що є порушенням статті 150 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), про що 14 травня 2020 року складено постанову про адміністративне правопорушення.
Зазначену постанову ОСОБА_1 оскаржувала до суду, однак рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Судами встановлено, що ЛКП «Рясне-402» на виконання розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 19 травня 2021 року № 256 «Про демонтаж самочинно встановленої площадки на металевих стовпцях, змонтованої з металевими сходами та закладення дверного прорізу в капітальні стіни нежитлового приміщення № 2 в будинку АДРЕСА_2 » здійснено демонтаж самочинно встановленої площадки на металевих стовпцях змонтованої з металевими сходами та закладення дверного прорізу в капітальні стіни нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , що стверджується актом від 19 квітня 2022 року.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18) звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з встановленого факту незаконного перепланування приміщення, врахувавши згідно з частиною п`ятою статті 82 ЦПК України, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року, відтак обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача відновити доступ до її приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , шляхом встановлення демонтованих та викрадених сходів/сходової площадки та балкону на попереднє місце, туди, звідки це майно було незаконно демонтовано.
Крім того, апеляційний суд мотивовано відхилив доводи ОСОБА_1 , які стосуються скасування розпоряджень Шевченківської районної адміністрації від 01 квітня 2020 року № 189 та від 19 травня 2021 року № 256 про демонтаж встановлених об`єктів не заслуговують на увагу, оскільки заявник не оскаржувала їх у встановленому судовому порядку. 
Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 461/4655/16-а, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 10 січня 2023 року у справі № 160/9902/19, від 13 грудня 2018 року у справі № 826/14088/15, від 28 лютого 2019 року у справі № 826/11229/17, від 27 січня 2021 року у справі № 826/12531/17, від 11 серпня 2020 року у справі № 296/5460/17, від 24 вересня 2019 року у справі № 464/3864/15-а, від 15 листопада 2019 року у справі № 462/5892/15-а, від 20 листопада 2019 року у справі № 450/3297/14-а не підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.
Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Рясне-402» про зобов`язання до вчинення дій, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 червня 2023 року відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак