Справа № 308/13023/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

16 серпня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В.                                                розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 червня 2023 року (у складі судді Логойди І.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у вересні 2022 р. 
       Просила:
-розірвати шлюб, укладений між нею і відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований 31 травня 2007 р. відділом РАЦС Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 253; 
-неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити проживати з нею; 
-присудити до щомісячного стягнення із ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 5000 грн. щомісяця на кожну дитину, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.
На обґрунтування позовних вимог указала, що сторонами було укладено шлюб, від якого народилося двоє дітей, а саме: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебувають на утриманні позивача. Спільне життя із відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Весь тягар забезпечення сім`ї лежить на плечах позивача. Спільне господарство та сімейне життя з відповідачем не ведуть фактично з лютого 2022 р.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 червня 2023 р. задоволено частково: шлюб, укладений 31.05.2007 р. між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 253, розірвано; неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено проживати з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь одержувача - ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 4000 грн. на кожну дитину, починаючи з 29.09.2022 р. і до досягнення дітьми повноліття. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 992,40 грн.
ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі по 2618 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 29.09.2022 р. і до досягнення дітьми повноліття. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-відповідач заперечує проти розірвання шлюбу та бажає примиритися і нормалізувати шлюбні відносини з позивачем;
-визначений судом розмір аліментів є непосильним для відповідача, а за умови недоведеності позивачем необхідності стягнення аліментів у заявленому розмірі, то суду необхідно виходити виключно з вимог ст. 182 СК України;
-матеріальне становище відповідача є значно гіршим ніж у позивача, а з урахуванням сплати аліментів у розмірі 8000 грн., оренди квартири, сплати комунальних послуг у відповідача на проживання залишається усього 1904,30 грн.;
-відповідач із листопада 2022 р. здійснює перерахування коштів на дітей на картковий рахунок, який знаходиться у старшої доньки, в середньому 2000-2500 грн. щомісячно, відповідачем були придбані необхідні для дітей речі та одяг, сестра відповідача купує дітям продукти харчування і передає їм, також відповідачем надавалися кошти позивачеві на утримання дітей як готівкою, так і на картковий рахунок;
-залишивши дітей проживати разом із позивачем, суд першої інстанції фактично вирішив спір про визначення місця проживання дітей із матір`ю, що є передчасним.
Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
У частині позовних вимог про розірвання шлюбу суд першої інстанції виходив із того, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. На даний час офіційно зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем має формальний характер, подружнє життя не склалося через несумісність характерів та розбіжність у поглядах на подружні відносини. Фактичні шлюбні відносини між сторонами не підтримуються, спільне господарство вони не ведуть, шлюб став носити формальний характер, відтак суд дійшов висновку про недоцільність подальшого збереження шлюбу.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції у цій частині через їх відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Згідно з положеннями ст.ст. 105 ч.3, 110 ч.1, 111, 112 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства; з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя; постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Законом закріплено право подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання у будь-який момент існування шлюбу. Існують випадки, коли рішення щодо розірвання шлюбу позитивно сприймається лише одним із подружжя у той час, як інший прагне зберегти шлюбні відносини та сім`ю. Відсутність вільної згоди на розірвання шлюбу іншим з подружжя не є перепоною. В Україні регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння.
Встановивши право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу, держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції і є недостатніми для його скасування.
Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідач не заявляв про надання подружжю строку на примирення, а лише клопотав зупинити провадження у справі у зв`язку з його перебуванням на військовій службі.
За весь час перебування цієї справи як у провадженні суду першої інстанції, так і в провадженні суду апеляційної інстанції, відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу про свої наміри зберегти шлюб і сім`ю, примиритися із позивачем тощо. Усі доводи відповідача носять суто декларативний характер.
Із огляду на категоричне небажання позивача примирятися, і на те, що відповідач не вказав суду, а які він самостійно вживав заходи для примирення із дружиною, колегія суддів вважає, що шлюб розірвано цілком правомірно, а судом першої інстанції правильно встановлено всі обставини справи та належні до застосування норми матеріального права.
Відповідач належними та допустимими доказами не довів суду наявність можливостей для збереження шлюбних відносин, своє бажання зберегти повноцінну родину та докласти максимум зусиль для збереження сім`ї.
У частині стягнення аліментів на утримання спільних дітей у розмірі 4000 грн. на кожну дитину суд виходив із того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідач як батько зобов`язаний також нести витрати по утриманню дітей. Таке утримання повинно забезпечувати хоча б мінімальні потреби дітей, необхідні для повноцінного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Суду не подано доказів, що відповідач має вади здоров`я, які б не дозволяли йому працювати та утримувати дітей, інших дітей чи осіб, що перебувають на його утриманні. При цьому суду подано розрахунок ДВНЗ «УжНУ» про нарахування заробітної плати позивачу з березня по серпень 2022 р. у розмірі 59334, 56 грн. без вирахувань податків.
У цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції – зміні, з таких мотивів.
Колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції у цій частині.
Суд першої інстанції встановив, що 31.05.2007 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області зареєстровано шлюб між сторонами за актовим записом № 253, що підтверджується наявним у справі оригіналом повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 31.05.2007.
Від спільного шлюбу у сторін народилися діти: донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14 липня 2009 р. відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, та донька – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 12 жовтня 2017 р. Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.
Станом на день розгляду справи шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство позивач і відповідач не ведуть.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу).
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 202. році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн.
Відповідно до положень ст. ст. 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.
Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Позивач, пред`являючи вимогу про стягнення із відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей у розмірі 5000 грн. на кожну дитину, не довела, що відповідач має хоч якийсь дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти в такому розмірі. Стягнувши із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 4000 грн. на кожного, суд жодним чином не обґрунтував такий розмір аліментів.
Пред`являючи позов, позивач не надала доказів, що доньки перебувають на її утриманні або проживають із нею, відвідують якісь навчальні заклади, не довела хоча б приблизний розмір витрат, який необхідний для мінімального забезпечення доньок, щоб можна було орієнтуватися на розмір аліментів необхідний для стягнення із відповідача, враховуючи той принцип, що брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Цього не встановив і суд першої інстанції.                                
Жодних доказів того, що відповідач володіє певним рухомими або нерухомим майном, матеріали справи не містять.                                                Тобто, позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачем – 5000 грн., і в розмірі, присудженому судом першої інстанції – 4000 грн. 
Однак, колегія суддів критично оцінює доводи відповідача про те, що відповідач із листопада 2022 р. здійснює перерахування коштів на дітей на картковий рахунок, який знаходиться у старшої доньки, в середньому 2000-2500 грн. щомісячно, відповідачем були придбані необхідні для дітей речі та одяг, сестра відповідача купує дітям продукти харчування і передає їм, також відповідачем надавалися кошти позивачеві на утримання дітей як готівкою, так і на картковий рахунок, із таких підстав.
До апеляційної скарги відповідачем додано виписку з картки № НОМЕР_4 , яка видана на ім`я ОСОБА_1 , однак із цієї виписки неможливо встановити, що відповідач із листопада 2022 р. здійснює перерахування коштів на дітей на картковий рахунок, який знаходиться у старшої доньки, в середньому 2000-2500 грн., оскільки, по-перше, виписка надана в період із 01.02.2023 р. по 03.07.2023 р., по-друге, по виписці видно, що кожного дня, імовірно на картку ПриватБанк, здійснювалися перекази в основному 50 грн., інколи трохи більше, інколи менше, але достеменно встановити, що ці кошти перераховувалися на старшу доньку, не має змоги.
Відповідачем не доведено, що ним було придбано необхідні для дітей речі та одяг, і що його сестра купує дітям продукти харчування і передає їм.
Відповідачем доведено переказ на картку позивача таких сум: 15.04.2023 р. – 1000 грн., 20.04.2023 р. – 900 грн., 08.05.2023 р. – 900 грн., 27.05.2023 р. – 500 грн., 27.06.2023 р. – 1000 грн.
Це при офіційній заробітній платі 20 904,30 грн. щомісячно, що підтверджується довідкою від 27 червня 2023 р., доданою до апеляційної скарги.
Інших утриманців відповідач не має.
Однак, відповідачем доведено, що він винаймає житло, що стверджується договором оренди житлового приміщення від 17 квітня 2023 р., доданим до апеляційної скарги, та сплачує за оренду квартири 10000 грн.
Тобто, якщо відповідач буде сплачувати 8000 грн. аліментів, то надалі в нього залишається трохи більше 2000 грн. на життя.
Попри це, відповідач зобов`язаний утримувати своїх дітей, і ті кошти, що були перераховані ним на користь позивача в період із 15.04.2023 р. по 27.06.2023 р. на загальну суму 4300 грн., є мізерними для утримання двох доньок, позивач як мама дітей потребує матеріальної допомоги для їх утримання, а відповідач, який є працездатною особою, зобов`язаний допомагати позивачеві утримувати їх спільних дітей.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у частині стягнення аліментів на дітей у розмірі по 4000 грн. через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права належить змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти в розмірі 3000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 29.09.2022 р. і до досягнення дітьми повноліття.                                                                                        Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 червня 2023 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь одержувача - ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 3000 (три тисячі) гривень на кожну дитину, починаючи з 29.09.2022 року і до досягнення дітьми повноліття».
3.Решту рішення залишити без змін.
4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
5.Повне судове рішення складено 16 серпня 2023 р.

Судді: