Постанова
Іменем  України 
04 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/10383/19
провадження № 61-12680св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Дарницьке районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Головне управління Національної поліції у місті Києві, Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - Дарницьке районне управління Головного управління МВС України в місті Києві), Головного управління Національної поліції у місті Києві та Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним.
Позовну заяву мотивовано тим, що у 1992-1995 роках позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера роти патрульно-постової служби Харківського районного управління МВС міста Києва. У вересні 1995 року за затримку небезпечного злочинця, керівництвом Харківського районного управління внутрішніх справ міста Києва позивача заохочено наданням права проживати у кімнаті № 114 відомчого гуртожитку управління, яке знаходилося по АДРЕСА_1 .
Позивач посилався на те, що з 1995 року він безперервно проживав 
у вищевказаній кімнаті, добросовісно оплачував усі комунальні платежі 
та робив ремонт. У подальшому був переведений по службі до управління карного розшуку Головного управління МВС України в місті Києві, де у жовтні 1997 року був поставлений на квартирний облік Головного управління МВС 
в Оболонському районі міста Києва, за місцем знаходження відомчого гуртожитку Головного управління МВС у місті Києві по 
АДРЕСА_2 , без надання кімнати для проживання з тимчасовою реєстрацією 
з 27 квітня 1998 року.
Для захисту власних житлових прав, позивач звертався до керівництва Головного управління МВС України з відповідним рапортом про виділення іншого службового житла, проте його прохання не задовольнили, у зв`язку 
із цим позивач разом із сім`єю продовжував проживати у вищевказаній кімнаті гуртожитку.
Згідно із наказом від 23 вересня 2011 року № 585 о/с позивач за власним бажанням був звільнений у відставку з органів МВС України відповідно 
до пункту «а» (за віком) статті 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 30 вересня 2011 року, без надання постійного житла.
Позивач зазначав, що з вересня 2016 року неодноразово намагався звертатися через ліквідаційну комісію Головного управління МВС України 
в місті Києві та через ліквідаційну комісію Дарницького районного управління Головного управління МВС України в місті Києві до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з проханням належно оформити своє законне право, а саме зареєструватися у кімнаті АДРЕСА_1 та приватизувати кімнату гуртожитку, в якій він прожив більше 20 років, на що йому ліквідаційною комісією було відмовлено.
Разом із цим, ліквідаційна комісія Дарницького районного управління Головного управління МВС України в місті Києві склала протокол житлово-побутової комісії ліквідаційної комісії про виділення спірної кімнати іншій особі - ОСОБА_2 , який станом на вересень 2016 року вже не був працівником Дарницького районного управління Головного управління МВС України в місті Києві. Члени житлової комісії ліквідаційної комісії Дарницького районного управління Головного управління МВС в місті Києві, сприяючи ОСОБА_2 , внесли до офіційних документів, на думку ОСОБА_1 , неправдиві відомості і склали акт комісії у складі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про фактичне проживання ОСОБА_2 у кімнаті № 114 цього гуртожитку станом від 25 жовтня 2016 року.
17 березня 2017 року ОСОБА_2 видано ордер № 147 на жилу площу 
в гуртожитку, а саме кімнату АДРЕСА_1 .
Позивач звертався до виконуючого обов`язки голови Дарницької районної 
в місті Києві державної адміністрації з проханням скасувати розпорядження від 13 березня 2017 року № 166 та визнати ордер № 147 на кімнату АДРЕСА_1 , недійсним, проте, йому було відмовлено.
ОСОБА_1 вважав, що при видачі ордеру від 17 березня 2017 року № 147 не було дотримано встановленого житловим законодавством порядку надання житла в гуртожитку, ордер, який видавався громадянину ОСОБА_6 та членам його сім`ї, необхідно визнати недійсним.
Позивач зазначав, що не має іншого житла на праві власності або користування. Отже, кімната в гуртожитку є його єдиним житлом.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право користування кімнатою 
АДРЕСА_1 , з 1995 року, а також визнати ордер від 17 березня 2017 року № 147, виданий ОСОБА_2 , на право зайняття із сім`єю жилої площі, а саме: кімнати 
АДРЕСА_1 , недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року 
у складі судді Сирбул О. Ф. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи 
не містять належних та допустимих доказів реєстрації позивача у кімнаті 

АДРЕСА_1 та отримання ним права на проживання 
у цьому гуртожитку. Рішення про відмову у видачі ордеру позивачем 
не оскаржувалось. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, 
що видача спірного ордеру ОСОБА_2 не порушує прав 
ОСОБА_1 , оскільки останній на момент видачі ордеру не був законним користувачем кімнати 
АДРЕСА_1 . Видаючи спірний ордер на ім`я ОСОБА_2 , Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація діяла у спосіб та у межах, визначених законодавством України.
Спірний ордер від 17 березня 2017 року № 147, виданий ОСОБА_2 
на підставі акта обстеження, у якому зазначено, що на момент обстеження спірної кімнати вона була вільною, у кімнаті був зареєстрований 
ОСОБА_2 та його члени сім`ї.
Разом із цим, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем рапорти, накази та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, суд вважав такими, що не можуть слугувати належними та допустимими доказами 
на підтвердження обставин вселення у встановленому законом порядку у спірну кімнату та законне проживання у ній з 1992 року. Право користування житловим приміщенням у гуртожитку посвідчується ордером, а отже вимоги при визнання за особою права на користування кімнатою у гуртожитку без видання відповідного ордеру, є незаконними.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування жилою площею у гуртожитку - кімнатою АДРЕСА_1 , 
з 1995 року. Визнано ордер від 17 березня 2017 року № 147 на жилу площу 
в гуртожитку, виданий ОСОБА_2 на право зайняття з сім`єю жилою площі у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачу не видавався ордер на спірну кімнату, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки незважаючи на відсутність такого ордеру спірна кімната у 1995 році була надана позивачу для проживання, у якій позивач проживав тривалий час 
та сплачував за неї комунальні послуги.
На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про 
не оскарження позивачем відмови у видачі ордеру, не є підставою для відмови у позові, оскільки не свідчить про те, що позивач вселився до спірної кімнати самовільно. 
Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погодилась з висновками суду першої інстанції про те, що надані позивачем рапорти, накази та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, не можуть слугувати належними 
та допустимими доказами на підтвердження обставин вселення у спірну кімнату та законне проживання у ній з 1992 року, та вважала, що вказані докази у своїй сукупності, з урахуванням ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005, свідчить про законне вселення позивача до кімнати № 114 у 1995 році та законне проживання у ній.
На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про те, 
що з 2016 року у спірній кімнаті проживає ОСОБА_2 не є підставою для відмови у позові, оскільки у цю кімнату у 1995 році було вселено позивача, який на законних підставах проживав у ній. Вказаний факт фактично було визнано Дарницьким районним управлінням Головного управління МВС України, що підтверджується ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2022 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення 
є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. 
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на те, 
що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції застосував положення 
статей 59, 64 та 65 ЖК України не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 
№ 753/5686/17, від 16 січня 2019 року у справі № 199/10302/14-ц та 
від 21 жовтня 2020 року у справі № 759/13627/16-ц.
На думку представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , судом апеляційної інстанції визнано недійсним ордер, виданий ОСОБА_2 , та визнано 
за позивачем право користування спірною кімнатою без врахування того, 
що приміщення було зайнято ОСОБА_1 неправомірно (відсутній ордер на вселення у спірну кімнату).
Також вважає, що посилання суду апеляційної інстанції на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» та від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» не може бути однозначною підставою для визнання за позивачем права користування кімнатою без належним чином дослідження обставин справи та встановлення законності вселення особи до спірної кімнати.
Разом із цим заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції стягнув з нього на користь позивача судові витрати, проте ОСОБА_2 не є відповідачем у цій справі, а тому, на його думку, стягнення з нього на користь позивача судових витрат суперечить положенням процесуального кодексу.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із Дарницького районного суду міста Києва. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року відмовлено.
У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2023 року справу призначено 
до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 у 1992-2011 роках проходив службу в органах внутрішніх справ України.
У 1995 році за затримку небезпечного злочинці, керівництвом Харківського районного управління внутрішніх справ України міста Києва ОСОБА_1 було заохочено - наданням права проживати у кімнаті гуртожитку 
за адресою: АДРЕСА_1 .
З того часу ОСОБА_1 разом із членами сім`ї проживав у кімнаті 
АДРЕСА_1 та сплачував відповідні комунальні платежі.
Порядок поселення до гуртожитку відбувався на підставі рапорту 
ОСОБА_1 , як діючого на той час працівника міліції щодо надання вільної кімнати для проживання у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
У жовтні 1997 року згідно рапорту начальника управління карного розшуку 
та рішення житлової комісії Головного управління МВС України в місті Києві ОСОБА_1 був поставлений на квартирний облік Головного управління МВС України в Оболонському районі міста Києва, за місцем знаходження відомчого гуртожитку Головного управління МВС України, розташованого 
по АДРЕСА_2, без надання кімнати для проживання 
з тимчасовою пропискою з 27 квітня 1998 року.
Наказом головного управління МВС України в місті Києві від 23 вересня 
2011 року № 585 о/с ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням 
у відставку з органів МВС України з 30 вересня 2011 року, без надання постійного житла (а. с. 86, 107, т. 1).
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звертався через ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в місті Києві, та ліквідаційну комісію Дарницького районного управління Головного управління МВС України 
в місті Києві, оскільки проживає у відомчому гуртожитку управління, 
до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з вимогою зареєструватися в кімнаті АДРЕСА_1 та приватизувати кімнату гуртожитку, проте ліквідаційною комісією позивачу було відмовлено.
Вказана відмова ОСОБА_1 в установленому порядку 
не оскаржувалась.
Матеріали справи не містять доказів про місце реєстрації ОСОБА_1 
за адресою: АДРЕСА_1 та отримання ним права на проживання у ньому.
ОСОБА_2 працює у Головному управлінні Національної поліції 
у місті Києві та перебував на квартирному обліку з 17 березня 2006 року 
у загальній черзі, а з 24 лютого 2017 року по категорії «учасник бойових дій, залучених до АТО».
На засіданні комісії з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління Головного управління 
МВС України в місті Києві від 11 жовтня 2016 року вирішено надати старшому інспектору сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Дарницького управління поліції старшому лейтенанту поліції ОСОБА_2 та членам його сім`ї (дружині - ОСОБА_7 та сину ОСОБА_8 ) кімнату 
АДРЕСА_1 , з реєстрацією за вказаною адресою.
Згідно письмових пояснень ОСОБА_4 , що до проведення інвентаризації кімнату АДРЕСА_1 займав безпідставно ОСОБА_1 . На житлово-побутовій комісії Дарницького районного управління Головного управління МВС України 
в місті Києві у листопаді - грудні місяці 2016 року ОСОБА_1 повідомляв, що звільнить займане помешкання на кінець зими 2016-2017 років 
(а. с. 243-245, т. 1).
Протягом 2016 року було обстежено вільні кімнати у тому числі і спірну кімнату 
АДРЕСА_1 , про що завідуючим гуртожитком ОСОБА_4 та бухгалтером ОСОБА_5 , за участю мешканців сусідніх кімнат, а саме: ОСОБА_9 з кімнати № 127 ; ОСОБА_10 
з кімнати № 103 та ОСОБА_11 з кімнати № 104, складено акт обстеження                 від 25 жовтня 2016 року, затвердженого Головою ліквідаційної комісії Дарницького районного управління Головного управління МВС України 
в місті Києві ОСОБА_12, зі змісту якого встановлено, що громадянин ОСОБА_2 фактично проживає за місцем реєстрації в гуртожитку разом із дружиною та малолітньою дитиною. При цьому відсутні відомості про те, що у вказаній кімнаті проживав ОСОБА_1 разом з сім`єю на момент прийняття рішення про надання вказаної кімнати ОСОБА_2 та членам його сім`ї (а. с. 90, т. 1).
03 березня 2017 року ОСОБА_2 звертався до Дарницької районної 
в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу ордеру на житлову та службову житлову площу за адресою: кімната 
АДРЕСА_1 .
17 березня 2017 року ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття 
з сім`єю із трьох чоловік жилої площі у гуртожитку, розташованому по АДРЕСА_1 , жилою площею 23,8 кв. м. Ордер видано на підставі розпорядження Дарницької районної державної адміністрації міста Києва від 13 березня 2017 року № 166 відповідно 
до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 
(а. с. 77, т. 1).
31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звертався до виконуючого обов`язки голови Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з листом, 
у якому, зокрема, просив скасувати розпорядження від 13 березня 2017 року № 166 у частині видачі ордеру на кімнату АДРЕСА_1 , а також визнати ордер № 147 недійсним (а. с. 81, 82, т. 1).
Листом від 05 вересня 2017 року № 101-101/Б-1286-3061, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація повідомила ОСОБА_1 про те, 
що відповідно до наданих ОСОБА_2 документів (довідки з місця реєстрації та проживання, акта на предмет фактичного проживання, копій паспортів), які підтверджують реєстрацію та проживання родини у кімнаті 
АДРЕСА_1 , розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 13 березня 2017 року № 166 ОСОБА_2 видано ордер на жилу площу у гуртожитку. Підстави для скасування рішення про видачу ордеру на визнання його недійсним, відсутні (а. с. 83, т. 1).
Відповідно до листа Головного управління Національної поліції у місті Києві від 10 серпня 2017 року в ході перевірки підстав проживання ОСОБА_1 у кімнаті 
АДРЕСА_1 , встановити не виявилося можливим (а. с. 85, т. 1).
Із копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, 
що зареєстрованим місцем проживання останнього є: 
АДРЕСА_2 (а. с. 16, т. 1).
Згідно письмових пояснень ОСОБА_12 від 24 січня 2019 року, на ім`я голови ліквідаційної комісії Дарницького районного управління Головного управління МВС України в місті Києві 16 червня 2016 року надійшла доповідна записка від завідувача гуртожитку ОСОБА_4 , який повідомив, що при проведенні внутрішньої інвентаризації було виявлено факт безпідставного займання кімнати 
АДРЕСА_1 , яку займав ОСОБА_1 
(а. с. 246, 247, т. 1).
Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 753/5686/17 
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод 
у користуванні житловим приміщенням, зазначав, що на підтвердження законності свого вселення та проживання у кімнаті гуртожитку з 1995 року ОСОБА_1 надав ряд документів, а саме: довідку з житлово-експлуатаційної контори, лист начальника Управління кримінального розшуку МВС України в місті Києві від 13 жовтня 1997 року, власний рапорт ОСОБА_1 від 22 квітня 2004 року, ухвалу Дарницького районного суду міста Києві від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005, квитанції 
за 2002 рік та 2005 рік, а також інші квитанції за період з лютого до липня 2017 року. Верховний Суд зазначав, що суд апеляційної інстанції встановив факт проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї у спірній кімнаті гуртожитку лише зі слів відповідача та його представника, не дослідивши надані у справі докази. Суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин справи та не визначився зі складом осіб, які беруть участь у справі. У зв`язку із чим суд касаційної інстанції вважав за необхідне рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 248-250, т. 1).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції 
не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 7 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або 
за доступну для них плату відповідно закону.
Відповідно до пункту 10 Розділу І Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (у редакції, чинній на момент прийняття рішення), жила площа в гуртожитках 
не надається особам, які забезпечені житлом у тому самому населеному пункті, де зареєстровано гуртожиток.
Статтею 52 ЖК України встановлено, що жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської ради народних депутатів.
Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням 
у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі 
її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) 
і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Статтями 127-129 ЖК України встановлено, що для проживання робітників 
у період роботи можуть використовуватися гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної в місті Ради народних депутатів.
Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення 
на надану жилу площу.
Ордер на жиле приміщення видається громадянинові на вільне жиле приміщення на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду (стаття 58 ЖК України).
Статтею 59 ЖК України встановлено, що ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу 
в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
Відповідно до статті 130 ЖК України порядок користування жилою площею 
в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням 
на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею 
в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі 
у власність територіальної громади, визначаються законом.
Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться 
у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що 
стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться 
у пункті 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, 
що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, 
чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно 
до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання.
За змістом статті 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі 
№ 6-2010цс16).
Частинами третьою статті 12 та частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Частиною першою статті 80 ЦПК України передбачено, що достатніми 
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із частиною першою статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази 
не мають для суду заздалегідь встановленої сили. суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним 
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що право користування житловим приміщенням у гуртожитку посвідчується ордером. 
Встановивши відсутність належних та допустимих доказів видачі позивачу ордера на проживання у кімнаті 
АДРЕСА_1 , а також ураховуючи те, 
що на момент видачі відповідачу оскаржуваного ордеру на право користування цією кімнатою вона була вільною та в ній був зареєстрований відповідач разом із членами своєї сім`ї, а позивач зареєстрований 
за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що законне право користування спірною кімнатою має лише ОСОБА_2 разом із членами своєї сім`ї. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те що видача спірного ордеру ОСОБА_2 не порушує прав ОСОБА_1 , оскільки останній на момент видачі ордеру не був законним користувачем кімнати АДРЕСА_1 . Видаючи спірний ордер на ім`я ОСОБА_2 , Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація діяла у спосіб 
та в межах визначених законодавством України.
Разом із цим, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що надані позивачем рапорти, накази та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, суд вважав такими, що не можуть слугувати належними 
та допустимими доказами на підтвердження обставин вселення 
у встановленому законом порядку у спірну кімнату та законне проживання 
у ній з 1992 року, а отже вимоги про визнання за особою права 
на користування кімнатою в гуртожитку без видання відповідного ордеру, 
є незаконними.
Ураховуючи зазначене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним 
і обґрунтованим.
Установивши, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог відповідно до статті 413 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року скасувати.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь
 
       О. М. Осіян
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович