ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6726/23 Справа № 202/7375/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О.М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                        ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                                ОСОБА_1 , 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Житлово-експлуатаційне підприємство №53” Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, третя особа — Головне управління казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення заробітної плати, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У жовтні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, який уточнив 29 листопада 2022 року, на предмет стягнення субсидіарно з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради, Індустріального ВДВС, ГУ НП в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної державної адміністрації на свою користь: заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 42 492,57грн. за період з 01 серпня 2022 року по 01 червня 2023 року, з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів і зборів; зобов`язати КП Житлово-експлуатаційне підприємство №53 ДМР сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків за період з 01 серпня 2022 року по 01 червня 2023 року щодо вказаних місячних сум заробітних плат позивача за місцем обліку страхувальника; стягнути субсидіарно з відповідачів моральну шкоду у розмірі 1 177 308 грн., обґрунтовуючи це тим, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року позивача поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в Комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак, не зважаючи на його неодноразові звернення до ліквідатора КП «ЖЕП № 53» та засновника підприємства - Дніпровської міської ради, рішення суду в частині поновлення його на роботі до теперішнього часу не виконано.
       У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення про поновлення його на роботі позивач був змушений неодноразово звертатися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а потім і до Індустріального ВДВС щодо невиконання судового рішення та ГУНП в Дніпропетровській області, в провадженні якого знаходились кримінальні провадження за фактом злочину проти правосуддя за ч.1 ст. 382 КК України та які було закрито за відсутністю складу злочину і в подальшому ДБР порушено кримінальну справу за ст. 364 КК України відносно слідчих, які закрили ці кримінальні провадження, слідство в якій триває.
       Позивач вважає, що через невиконання рішення суду про поновлення його на роботі та затримку виплати присуджених сум заробітку відповідачі солідарно повинні відшкодувати йому і моральну шкоду, яку він оцінює у 1 149 060 грн.(а.с.-11 Том І, а.с.81-84 Том ІІ). 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенні частково.
Стягнуто з Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі 01 серпня 2022 року по 01 червня 2023 року включно у розмірі 42 492,57 грн. з утриманням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів і зборів.
       Зобов`язано Комунальне підприємство Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 Дніпропетровської міської ради в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених  ОСОБА_1  за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з 01 серпня 2022 року по 01 червня 2023 року включно.
       У задоволенні інших позовних вимог  ОСОБА_1 - відмовлено /а.с.3-10 Том ІІІ/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не враховано звернення позивача як до ВДВС зі скаргами на невиконання судових рішень, так і до ГУНП в Дніпропетровській області щодо встановлення кримінальної відповідальності за невиконання посадовими особами КЖЕП №53 ДМР судових рішень, чим держава забезпечує механізм відновлення порушених прав позивача, як і не вирішено питання судом першої інстанції субсидіарної відповідальності з ДМР як засновником КЖЕП, а при вирішенні вимоги щодо моральної шкоди судом першої інстанції не враховувалось переживання, емоційний стан, стрес, розгубленість тощо позивача внаслідок тривалого невиконання судових рішень щодо поновлення його на роботі та стягнення коштів /а.с.12-15 Том ІІІ/.
Учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзивів на апеляційну скаргу не подавали.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду належить залишити без змін з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом № 40 ОК від 10 серпня 2007 року позивача було прийнято на посаду бухгалтера 1 категорії.
       Рішенням Дніпропетровської міської ради № 27/45 від 27 грудня 2013 року вирішено провести реорганізацію комунальних житлово-експлуатаційних підприємств в Амур-Нижньодніпровському, Жовтневому та Індустріальному районах; припинити діяльність Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 21 Дніпропетровської міської ради, Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 50 шляхом приєднання до Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 Дніпропетровської міської ради.
       Згідно з наказом № 64 від 14 січня 2014 року з метою оптимізації витрат на виробництво послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій, забезпечення безперебійного надання послуг на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 27/4 від 25.12.2013 Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств в Жовтневому, Амур-Нижньодніпровському та Індустріальному районах наказано інспектору з кадрів попередити під розпис працівників про реорганізацію КП ЖЕП № 53 Дніпропетровської міської ради з подальшим їх звільненням.
       Наказом № 23-о від 05 травня 2014 року ОСОБА_1 , бухгалтера 1 категорії звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.
       В подальшому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року визнано незаконним наказ № 23ок від 05 травня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера 1 категорії на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді бухгалтера 1 категорії Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53. Стягнуто з Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 23 283 грн. 60 коп., рішення набрало законної сили з ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року, якою рішення суду залишено без змін, які ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року також залишені без змін.
       Вказаним рішенням встановлений розмір середньоденного заробітку позивача в сумі 194 грн. 03 коп., що має преюдиційне значення в цій справі.
       Ухвалою суду від 23 липня 2015 року роз`яснено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року, роз`яснення, що датою поновлення ОСОБА_1 на посаді бухгалтера 1 категорії комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 є 05 травня 2014 року.
       Рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконано та позивача на роботі не поновлено, невиплату присуджених йому сум та несплату єдиних соціальних внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не проведено, про що зазначено низкою судових рішень щодо стягнення з КП “ЖЕП №53” ДМР на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку тощо за різні періоди часу, які передували зазначеному у цій справі, чим порушуються його права.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо субсидіарної відповідальності Дніпровської міської ради за невиконання судових рішень, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність дій засновника, у цій справі Дніпровської міської ради, якими була спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства, тобто КП “ЖЕП №53” ДМР, адже лише у разі таких обставин засновники, учасники, акціонери можуть бути притягнуті до такої відповідальності, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями, застосовуючи при цьому Закон України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 619 ЦК України та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18), з чим повністю погоджується і колегія суддів. 
       Разом з цим колегія суддів відзначає, що доводи апелянта із зазначеного питання не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі як судом першої інстанції, так і колегією суддів не встановлено ані початку процедури банкрутства КП “ЖЕП №53” ДМР, ані прямої на субсидіарну відповідальність ДМР вказівки закону чи договору, в даному випадку вимог Статуту КП “ЖЕП №53” ДМР, щоб надавало можливість застосування такої відповідальності для засновника цієї юридичної особи, враховуючи, що зазначена юридична особа на теперішній час також знаходиться в стані припинення на підставі рішень ДМР №27/45 від 25 грудня 2013 року “Про проведення реорганізації комунальних підприємств”, рішення ДМР №52/24 від 20 вересня 2017 року “Про реорганізацію деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств міської ради”, рішення ДМР №71/46 від 19 червня 2019 року “Про припинення шляхом ліквідації юридичних осіб комунальних підприємств”, яким, до того ж, визнано таким, що не підлягає виконанню рішення міської ради №52/24 від 20 вересня 2017 року “Про реорганізацію деяких комунальних підприємств міської ради”.
       Також колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції звернення позивача як зі скаргами до ВДВС щодо невиконання судових рішень, так і до ГУНП в Дніпропетровській області із заявами про злочин, кримінальні провадження в яких закрито за відсутності складу злочину, що спричинило йому моральну шкоду, правову оцінку чому вірно надав і суд першої інстанції, зазначивши, що позивачем не доведено, якими саме рішеннями, діями чи бездіяльністю йому спричинено моральну шкоду кожним конкретним відповідачем, з чим погоджується і колегія суддів, відзначаючи при цьому, що з обґрунтувань вимог позивача до цих відповідачів вбачається його незгода з діями чи рішеннями зазначених державних органів, розгляд яких належить здійснювати в порядку Розділу VІІ ЦПК України щодо скарг на рішення, дії чи бездіяльність виконавця при примусовому виконанні судового рішення, та в порядку ст. 303 КПК України щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, що стосується порядку розгляду у різних судочинствах. 
       Відмовляючи у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди відповідачами, з посиланням на ст. 1167 ЦК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 з роз`ясненнями, суд першої інстанції зазначив, що як на підставу виникнення моральної шкоди, позивачем зазначено тривале невиконання судових рішень по поновленню його на роботі та стягнення суми середнього заробіку за час затримки виконання рішення, однак самі по собі норми законодавства, на яких ґрунтуються позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, є тим видом компенсаційних відшкодувань, які законодавець передбачив для можливого тривалого виконання судового рішення про поновлення на роботі, з чим повністю погоджується і колегія суддів, відзначаючи, що стягнення грошових коштів, нарахованих судом в порядку ст. 236 КзпП України, і є тією сатисфакцією для позивача, що відновлює його порушене трудове право.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
       За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Отже, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, які досліджені судом першої інстанції, та до незгоди з рішенням суду.
       Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
       Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
       Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
       Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
       Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому колегія суддів вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

       керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2023 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л.Демченко                                                                 
                                                                       М.О.Макаров