П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/4145/22-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маренич І.В. 
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
03 серпня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області (відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки у кількості 76 діб;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки у кількості 76 діб.
Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 20.04.2023 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічних чергових відпусток. Разом з тим, відповідачем протиправно не виплачено позивачу під час звільнення з органів Національної поліції відповідної компенсації за такі відпустки за 2019-2021.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що позивач ще 03.08.2022 належним чином був обізнаний про кількість днів невикористаної відпустки, яка підлягає компенсації при звільненні та отримав саму компенсацію за дні невикористаної відпустки, однак позов надійшов до суду 01.12.2022, тобто, більше ніж через місяць з часу виникнення спірних правовідносин, відтак, позовна заява підлягає залишенню без розгляду.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив службу у Національній поліції України.
Наказом ГУНП в Чернівецькій області № 209 о/с від 03.08.2022 "По особовому складу" старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 поліцейського офіцера громади сектору превенції Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області з 15.08.2022 р. Кількість днів невикористаної щорічної відпустки за 2022 рік за відпрацьований період складає 19 діб.
З відповіді на запит від 21.11.2022  слідує, за 2019 рік - щорічна основна оплачувана відпустка невикористана в повному обсязі та складає 30 діб, за 2020 рік - щорічна основна оплачувана відпустка невикористана в повному обсязі та складає 30 діб, за 2021 рік використано 14 діб щорічної основної оплачуваної відпустки . Залишок невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки складає 16 діб.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за судовим захистом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів в межах доводів апеляційної скарги враховує наступне.
Так, Закон України № 580-VIII від 02.07.2015р. "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст.60 наведеного Закону).
Згідно з ч.ч.1 і 2 ст.92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону України "Про Національну поліцію" і Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України № 260 від 06.04.2016, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що при вирішенні спору щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України "Про відпустки".
Матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічних чергових відпусток. Разом з тим, відповідачем протиправно не виплачено позивачу під час звільнення з органів Національної поліції відповідної компенсації за такі відпустки за 2019-2021, тому суд першої інстанції зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки у кількості 76 діб підлягають задоволенню, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині доводів апеляційної скарги, що позивач ще 03.08.2022 належним чином був обізнаний про кількість днів невикористаної відпустки, яка підлягає компенсації при звільненні та отримав саму компенсацію за дні невикористаної відпустки, однак позов надійшов до суду 01.12.2022, тобто, більше ніж через місяць з часу виникнення спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.
Кодекс адміністративного судочинства України не встановлює строків звернення до суду щодо стягнення заробітної плати.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
З матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини виникли в 2022 році, коли частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Позивач у даній справі звернувся до суду за захистом свого права на належне грошове забезпечення (оплату праці). Позивачем не оскаржуються умови проходження публічної служби або звільнення з неї.
Водночас звернувшись до суду з позовом 01.12.2022, позивачем строк звернення до суду не пропущено.
Крім того, суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.
Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21.
Відповідно, з огляду на вказане, позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав, з урахуванням процесуальних строків зазначених пунктом першим глави XIX «Прикінцевих положень» КЗпП України так як, на момент звернення позивача до суду, діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) і строки визначені статтею 233 КЗпП України, як наслідок, були продовжені.
Таким чином, доводи відповідача щодо залишення позовних вимог без розгляду є помилковими.
Доводи відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду  від 11 лютого 2021 року в справі 240/532/20 колегія суддів вважає помилковими, оскільки предметом спору в даній справі є правомірність невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки, а не обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Полотнянко Ю.П.    Драчук Т. О.