ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5042/23 Справа № 2-1504/07 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Барильської А.П., 
суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,
за участю секретаря судового засідання — Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
                       Дніпровської міської ради 
               
на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У квітні 2007 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання за ним права власності на нежитлову будівлю офісу літ. А-1, ганки літ. а, а1, туалет літ.Б, огорожу №1-4, мостіння І, розташовані на земельній ділянці площею 12289 кв.м. по АДРЕСА_1 без додаткових актів вводу об`єкту в експлуатацію, уточнивши адресу будівництва як АДРЕСА_1 в уточненій позовній заяві, поданій 15 травня 2007 року, посилаючись на те, що у жовтні 2006 року позивач, уклавши з ПП “Виробник” договір №1244/к, домовився про будівництво у АДРЕСА_2 , який станом на момент звернення з позовом до суду вже є закінченим та готовим до експлуатації, про що зазначено у акті прийому-передачі об`єкту та довідці КП “Земград” щодо адреси будівництва. Згідно висновку Придніпровської державної академії будівництва та архітектури за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій будівлі встановлено міцність та просторову стійкість конструкцій, обладнання будівлі інженерними системами у нормальному технічному стані, як і основні несучі конструкції будівлі, реалізовані на будівлі конструктивні та архітектурно-планувальні рішення відповідають вимогам діючих нормативних документів та станом на квітень 2007 року нормальна експлуатація будівлі забезпечена, що за правилами ст. 331 ЦК України є підставою для визнання за позивачем права власності на новозбудоване майно (а.с.2,3,32). 
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено.
       Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю офісу літ. А-1, ганки літ.а, а1, туалет літ.Б, огорожу №1-4, мостіння І, розташовані на земельній ділянці площею 12286 кв.м. по АДРЕСА_1 без додаткових актів вводу об`єкту в експлуатацію (а.с.63,64).
       
       Не погоджуючись з рішенням суду Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій  посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому зазначає, що судом не враховано вимоги ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування”, ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення), положення Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року за №1243 та помилково застосовані норми ст. 331 ЦК України, (в редакції на час ухвалення рішення), тоді як на спірні правовідносини розповсюджуються норми ст. 376 ЦК України (в редакції, що діяла на час ухвалення судом рішення). Також апелянт посилається на те, що Дніпровська міська рада є власником земельної ділянки, що знаходяться у комунальній власності, яка позивачеві рішенням сесії ради для будівництва не відводилась, а адреса об`єкту нерухомого майна надавалась для тимчасового користування, яка в подальшому при зверненні заявника про підготовку відповідного розпорядження міської ради та після визнання права власності на нежитлову будівлю, мала бути затвердженою у постійну задля державної реєстрації такого права власності. Однак, позивачем новостворена нежитлова будівля в експлуатацію не вводилась, постійна адреса будівлі не присвоювалась міською радою та згоду на будівництво міська рада, як власник цієї земельної ділянки, позивачеві не надавала, що є самочинним будівництво, а право власності за позивачем визнано з порушення встановленої законом процедури та норм діючого на момент ухвалення рішення законодавства України, враховуючи порушення судом норм ст. 33 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), щодо не залучення Дніпровської міської ради до участі у справі співвідповідачем, що є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Інші учасники своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзивів на апеляційну скаргу, не скористались та відзивів не подавали.        
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору №1244/к від 03 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 , як замовником, та ПП “Виробник”, як виконавцем, було проведено будівництво нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 . 
       Згідно інформаційної довідки МКП “Земград” №708 від 10 травня 2007 року, новоствореній будівлі була присвоєна тимчасова адреса: АДРЕСА_1 .
       Згідно акту прийому виконаних робіт, будівництво нежитлової будівлі завершено та об`єкт готовий до експлуатації.
       З Висновку Придніпровської державної академії будівництва та архітектури за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій будівлі вбачається, що виконані будівельні конструкції та елементи мають необхідні параметри, які забезпечують міцність та просторову стійкість будівлі; Будівля повністю обладнана інженерними системами, які знаходяться у нормальному технічному стані; основні несучі конструкції будівлі знаходяться у нормальному стані; реалізовані на будівлі конструктивні та архітектурно-планувальні рішення відповідають вимогам діючих нормативних документів; станом на квітень 2007 року нормальна експлуатація будівлі забезпечена. 
       Нежитлова будівля офісу має площу 123,4 кв.м. та позначена у технічному паспорті літ. А-1, туалет позначений літ.Б, огорожа - №1-4, мостіння І на земельній ділянці, загальною площею 12286 кв.м.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав доведеним право позивача на самочинно збудоване новостворене майно будівлі офісу за спірною адресою, враховуючи відповідність будівлі вимогам діючих норм та правил, посилаючись на ч.2 ст.331 ЦК України
       Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Частиною 2 ст.331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
       Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій» забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств. Будівництво обєктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.
       Статтею 18 Закону України «Про основи містобудування» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що закінчені будівництвом об“єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Експлуатація не прийнятих у встановленому порядку об“єктів забороняється.
       Відповідно до ст.30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначається Кабінетом Міністрів.
       Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об“єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243, що був чинним до 01.01.2009 року, на час виниклих між сторонами правовідносин, визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів незалежно від джерела фінансування їх будівництва.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на час виниклих між сторонами правовідносин, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
       Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
       Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.
       Таку правову позицію Верховний Суд виклав в Постанові від 17 жовтня 2018 року №759/17450/14-ц.
       Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
       Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
       На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
       Як вбачається із матеріалів справи, позивач здійснив самочинне будівництво нежитлової будівлі — офісу, площею 123,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 без отримання дозволу на початок будівельних робіт та на земельній ділянці, яка позивачу під будівництво не надавалась, як і не надавалась згода Дніпровської міської ради, як її власника, на таку забудову.
       Ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” та ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції на час виниклих між сторонами правовідносин), регламентувалися виникнення права комунальної власності на землю (земельну ділянку) і без реєстрації такої, а правовою підставою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.
       Колегія суддів зазначає, що законом встановлена презумпція порушення прав інших осіб та наявність істотних порушень будівельних норм при самочинному будівництві, які мають бути спростовані при судовому розгляді в разі визнання права власності на самочинну забудову. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
       Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року, у справі №509/1784/17.
       Як вбачається із матеріалів справи самочинно побудоване нежитлове приміщення офісу знаходиться на земельній ділянці, яка належить на праві власності Дніпровській міській раді, яка своєї згоди на користування нею не надавала та відповідного рішення не ухвалювала.
       У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. 
       З урахуванням вказаних обставин та вищенаведених норм права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
       В силу ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3865,50 грн..
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради – задовольнити. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2007 року — скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3865,50 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

       Головуючий:                                                        А.П.Барильська 

       Судді:                                                         С.А.Зайцева                        
                                                                       Ж.І.Максюта