Справа № 303/4845/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        01 серпня 2023 року м. Ужгород

        Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
        головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
        суддів: Фазикош Г.В., Куштана Б.П.
        з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2022 року, ухваленого головуючим суддею Заболотним А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» про визнання незаконним та скасування рішення про зупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку

встановив:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» про визнання незаконним та скасування рішення про зупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працює на Підприємстві об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» з серпня 2016 року. Та 29.04.2022 директором підприємства Дейчук Д.О. був виданий наказ № 20К «Про призупинення дії трудового договору». Відповідно до цього наказу з ним призупинено дію трудового договору на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 01.05.2022.
Позивач вважає цей наказ незаконним та необґрунтованим, прийнятий з порушенням норм матеріального права. Так, зі змісту ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» слідує, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Тобто, обов`язковими умовами застосування цієї норми є існування та наявність обставин, що виключають можливість надання та виконання роботи. 
Станом на день прийняття наказу таких обставин не існувало, підприємство без зупинки продовжувало здійснювати господарську діяльність та отримувало прибутки. Впродовж наступних трьох місяців частина працівників продовжувала працювати в звичному режимі. Профспілковим комітетом складено акт в якому зафіксовані факти про те, що підприємство здійснює господарську діяльність та на її території працюють всі орендатори.
Враховуючи наведене,, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 20К від 29.04.2022 «Про призупинення дії трудового договору» і стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ директора Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» № 20 К від 29.04.2022 «Про призупинення дії трудового договору» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .
Стягнуто з Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без відрахування податків та платежів за період з 01.05.2022 по день ухвалення рішення в розмірі 19 119,00 гривень.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на користь держави 1 984,80 гривень судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Підприємство об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги що з початку війни підприємство перестало працювати в звичайному режимі внаслідок перебоїв у постачанні сировини та збутом продукції. Через фінансові проблеми підприємством було прийнято рішення про оптимізацію діяльності шляхом переведення частини працівників в режим призупинення дії трудового контракту з ними. Цей вимушений крок був спричинений складним фінансовим становищем та носить тимчасовий характер. 
Вважає, що висновки суду щодо неможливості застосування норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на території Закарпатської області не можуть братися до уваги, оскільки, суд першої інстанції перейняв на себе функції законодавця по територіальні визначеності дії нормативно-правового акту. Так, вказаний закон не визначає певну територію своєї дії, а тому, повинен був застосовуватись і під час розгляду даної справи.
Також судом не наданого оцінки довідці про доходи та витрати за 9 місяців 2022 року відповідача. В даному документі відповідач наводить економічні показники своєї діяльності та вказує про отримані збитки. Саме через механізм тимчасового призупинення дії трудового договору з працівниками, відповідач отримає можливість фінансової стабілізації та повернення до звичайних трудових відносин через поновлення трудового договору з позивачем.
Вказані обставини судом першої інстанції не взяті до уваги в результаті чого прийняте незаконне та необґрунтоване рішення.

ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Білей С.В. подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а вимоги викладені в ній не відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Представник підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» та адвокат Біловар Б.Ю., який діє в інтересах підприємства не з`явились повторно у дане судове засідання.
За правилами пункту 2 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи. 
Згідно частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Довідкою Закарпатського апеляційного суду від 19.05.2023 року підтверджено доставку "Судової повістки про виклик до суду" у формі електронного листа надісланого підприємству об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2, а.с. 133, та ОСОБА_3 на його електронну адресу:  ІНФОРМАЦІЯ_1 , а.с. 154, а також надіслано повідомлення підприємству об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_2, щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі", а.с. 152, та надіслано повідомлення ОСОБА_3 у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі", а.с. 151.
Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
       Та пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України зазначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
       Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
       Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/ неповажності причин неявки відповідача, учасника справи до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.
Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. 
З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що відповідач надав усі докази, які вважав за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності відповідача і його представника не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах. 
       За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка учасників справи, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав необґрунтованим посилання відповідача на факт військової агресії проти України, неможливість виконання підприємством своїх обов`язків при реалізації трудового договору з позивачем, недостатність фінансування та відсутність відповідних замовлень на виконання робіт як на підставу винесення оскаржуваного наказу.
Колегія суддів погоджується з такими доводами суду першої інстанції передчасним з огляду на наступні мотиви.

Переглядаючи справу, апеляційним судом встановлено те, що з серпня 2016 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду «Закрійник картону та інших матеріалів» ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 «Українського товариства сліпих», що не заперечувалось сторонами.
Але ж, 29.04.2022 директором підприємства Дейчук Д.О. був виданий наказ № 20К «Про призупинення дії трудового договору» з деякими працівниками, зокрема з ОСОБА_1 .
Відповідно до змісту цього наказу з 01.05.2022 було призупинено дію трудового договору, зокрема, із ОСОБА_1 , до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану.
Як на підставу видачі даного наказу та відповідно призупинення дії трудового договору з позивачем зазначено вимоги статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-ІХ.
Зазначену фотокопію наказ відповідачем було надіслано ОСОБА_1 засобом мобільного зв`язку 29.04.2022 року з яким позивач ознайомився.
Як передбачено частиною другою статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Відповідно до підпункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово Президент України своїми указами продовжував та який триває і по цей період.
Згідно з п. 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Статтею 1 Закону України від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з п.п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено п. 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
З огляду на вищевикладені положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу), які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, такі мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.
За змістом частини один статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу), припинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Отже, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав роботодавцю право призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.
Та разом з цим, як вбачається з аналізу положень частини один статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу), таке право у роботодавця настає за певних умов. Такими умовами для призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу працівнику, а останній виконувати таку. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.
Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, яка виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати надану роботу. Сама по собі лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою в силу її необов`язковості. 
Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

З матеріалів справи слідує те, що відповідач заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи законність оспорюваного наказу покликався на те, що до введення воєнного стану в країні підприємство мало прибутки, працювало і продовжувало господарську діяльність у звичному режимі, проте після введення такого на підприємстві виникли проблеми із закупівлею сировини, зі збутом продукції, так як не всі контрагенти могли закуповувати продукцію підприємства.
На підтвердження таких обставин відповідачем надані податкові звітності, відповідно до яких з квітня 2022 року підприємству держава не компенсує податок на додану вартість, тоді як саме податок на додану вартість є джерелом для виплати заробітної плати працівникам. У зв`язку з даною обставиною підприємством і було прийнято рішення про призупинення дії трудового договору з деякими працівниками.
Але ж така підстава призупинення дії трудового договору з позивачем не передбачена положенням частини один статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу).
Крім цього, зміст довідки про доходи та витрати за 9 місяців 2022 року, ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 «Українського товариства сліпих» дає підстави стверджувати колегії суддів про те, що підприємство працювало і не перебувало в стані простою та при цьому отримувало доходи. Твердження відповідача з приводу того, що витрати підприємства перевищували отриманий дохід, жодним чином не пов`язуються законом із наявністю обставини неможливості підприємства надати працівнику роботу через збройну агресію, а працівник неспроможний виконувати таку.
Оскільки на території Закарпатської області військові дії не здійснюються то дана обставина являється реальною можливістю для підприємств які знаходяться в зоні бойових дій здійснити перенесення своїх виробництв на територію Закарпатської області. Закарпатська обласна військова адміністрація постійно надає інформацію з приводу того, що вже біля 300 підприємств з інших областей здійснили переїзд (релокацію) до Закарпатського краю та деякі вже запустили свої виробництва. Дана обставина є свідченням того, що на території Закарпатської області відсутні підстави для застосування вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу). Так само і поганий фінансовий стан господарської діяльності ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 «Українського товариства сліпих» не являється правовою підставою для підприємства по здійсненню припинення дії трудового договору.
В матеріалах справи наявний Контракт, який укладено з керівником підприємства УТОС від 31.05.2022 року, яким виступає директор підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» Дейчук Денис Олександрович, що за своєю природою є підтвердженням того, що підприємство працювало.
Наведе у своїй сукупності дає підстави колегії суддів для висновку з приводу того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 «Українського товариства сліпих» в період дій воєнного стану не має можливості виконати свій обов`язок з надання працівнику роботи, а останній неспроможний виконувати таку. 
Відтак, ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 «Українського товариства сліпих» видало наказ за № 20К «Про призупинення дії трудового договору» від 29.04.2022 року за відсутності обґрунтованих правових підстав передбачених Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу). А звідси, такий підлягає скасуванню як протиправний. 

Щодо посилання на застосування строку позовної давності.
ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 «Українського товариства сліпих» подало до суду заяву про застосування строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Виходячи зі змісту частини один статті 233 КЗпП України (в редакції на час звернення з позовом) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Абзацом три частини один статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) передбачено, що призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Оскільки призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин то за цієї обставини відсутні підстави стверджувати, що між сторонами мало місце звільнення. 
А відтак, колегія суддів стверджує, що у спірних правовідносинах має місце порушення права позивача в частині призупинення дії трудового договору, та за захистом даного трудового спору до суду законодавцем визначено для позивача тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
За наведеної обставини, твердження ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 «Українського товариства сліпих» про те, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк, який надається для звернення до суду за захистом порушеного трудового спору є безпідставним, так-як суперечить законодавчій нормі.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
       А звідси, дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.
       Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих», залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 10 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: