ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/1608/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В., 
при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" – Чебан С.В.,
від Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсонівни – Пасічник Л.П.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП"
на рішення Господарського суду Одеської області від 04.04.2023, прийняте суддею Петренко Н.Д., м. Одеса, повний текст складено 14.04.2023,
у справі №916/1608/22
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП"
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсонівни
про розірвання договору та зобов`язання повернути контейнер 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсонівни, в якому просило розірвати укладений між сторонами договір на перевезення вантажів №21/12/18 від 21.12.2018, а також зобов`язати відповідача повернути позивачу порожній морський          20-футовий контейнер (Dry Van) MSCU 6267618.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору на перевезення вантажів №21/12/18 від 21.12.2018 не доставив вантаж до місця призначення та не повернув позивачу порожній контейнер (Dry Van) MSCU 6267618.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 09.08.2022 відкрито провадження у справі №916/1608/22.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 у справі №916/1608/22 (суддя Петренко Н.Д.) у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем наявності істотного порушення Фізичною особою-підприємцем Гаріст Надією Махсонівною договору на перевезення вантажів №21/12/18 від 21.12.2018, яке було б підставою для розірвання вказаного договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного Кодексу України та, відповідно, повернення контейнеру (Dry Van) MSCU 6267618.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 у справі №916/1608/22 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути порожній морський 20-футовий контейнер MSCU 6267618 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд безпідставно зазначає про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" не зверталося до Приватного підприємства "Гаріст-Україна", який виступає зберігачем за договором зберігання №040519 від 04.05.2019, стосовно повернення контейнеру (Dry Van) MSCU 6267618, оскільки судом не враховано, що позивач жодного договору щодо зберігання спірного контейнеру не укладав та, відповідно, не виступає поклажодавцем цього майна, відтак не має права вимагати його повернення на підставі статей 936, 949 та 953 Цивільного кодексу України. Водночас, за твердженням апелянта, поза увагою суду першої інстанції безпідставно залишилась низка істотних обставин, а саме: з яких причин спірний порожній контейнер відповідачкою було передано своєму власному підприємству на зберігання; чому останній не було повернуто як пусту тару позивачу, який його передавав разом з вантажем, або кінцевому вантажоодержувачу – Товариству з обмеженою відповідальністю "Флорекс Україна"; чи є ще в наявності спірний контейнер, в якому він стані та у кого знаходиться; чи дійсний ще вищенаведений договір зберігання тощо, натомість суд лише обмежився посиланнями на факти, які мали місце у 2019-2020 роках та відображені в інших судових рішеннях.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н та б/д (вх.№1364/23/Д3 від 03.07.2023) Фізична особа-підприємець Гаріст Надія Махсонівна просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 у справі №916/1608/22 – без змін. Зокрема, відповідачка посилається на те, що відповідно до умов договору на перевезення вантажів №21/12/18 від 21.12.2018 вона не отримувала від позивача будь-яку тару, у зв`язку з чим не несе обов`язків щодо її повернення, при цьому Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" з 11.05.2019 (дата, коли представник позивача прибув до місця розвантаження вантажу) жодного разу не зверталося до Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсонівни з вимогою про повернення тари. Водночас, за твердженням відповідачки, недоведеність позивачем існування у нього прав на спірний контейнер та, як наслідок, наявності порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду в межах даної справи, вже є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові. Крім того, відповідачка звертає увагу суду апеляційної інстанції, що сам позивач, не зважаючи на встановлений процесуальним законом обов`язок доказування, під час розгляду даної справи не вжив жодних заходів, спрямованих на встановлення обставин, які на його думку є істотними та залишились поза увагою Господарського суду Одеської області (зокрема, не звертався з відповідними клопотаннями, не наводив відповідних обставин тощо).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 19.06.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" на рішення Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 у справі №916/1608/22 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу до розгляду на 30.08.2023 о 12:00.
У судовому засіданні 09.08.2023 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" апеляційну скаргу підтримав; представник Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсонівни висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 21.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" ("Замовник") та Фізичною особою-підприємцем Гаріст Надією Махсонівною ("Перевізник") укладено договір на перевезення вантажів №21/12/18 (далі – договір №21/12/18 від 21.12.2018), за умовами пунктів 1.1-1.4 якого Замовник замовляє, а Перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень автомобільним транспортом у міських, міжміських сполученнях на території України. Перевізник на підставі усних заявок замовника здійснює перевезення вантажу власним автотранспортом або організовує перевезення вантажів із залученням третьої сторони. Замовник зобов`язується вчасно сплатити Перевізнику вартість перевезення вантажу в розмірі, визначеному сторонами згідно з положеннями розділу 3 цього договору та на підставі наданих виконавцем рахунків за перевезення. Обов`язкове оформлення від двох сторін супроводжуючих документів на перевезення вантажу згідно з чинним законодавством України.
Відповідно до підпунктів 2.1.1, 2.1.2, 2.1.5, 2.1.6 пункту 2.1 договору №21/12/18 від 21.12.2018 Замовник зобов`язується надавати вантаж для перевезень згідно з умовами цього договору; при необхідності та на вимогу Перевізника надавати "замовлення на перевезення", що є невід`ємною частиною цього договору (в якому вказані: пункт завантаження, дата і час прибуття в пункт завантаження, пункт розвантаження, контактні особи та їх телефони, назва та характеристика вантажу, об`єм та вага вантажу, вартість перевезення, додаткові вимоги); забезпечити оформлення товарно-супровідних документів та інших документів, необхідних для належного виконання Перевізником послуг з перевезення вантажу; організувати вантажно-розвантажувальні роботи, оформлення документів на приймання вантажів до перевезення та їх здачу не більш чим за 48 годин на завантаження/митне оформлення/розвантаження на кожну партію вантажу, що транспортується одним автомобілем (за виключенням вихідних і святкових днів, якщо автомобіль було подано менш ніж за 18 годин до початку таких) (24 години на завантаження і оформлення документів і 24 години на розвантаження і оформлення документів), якщо інше не обумовлене сторонами цього договору; при отриманні від Перевізника інформації в порядку пункту 2.2.6. договору Замовник зобов`язаний в найкоротші строки надати Перевізнику інструкції (на вимогу Перевізника – письмові) про наступні дії водія, при цьому для Перевізника пріоритетними є інструкції державних органів (митниці, міліції, пожежної інспекції, ветеринарної служби та інших). Замовник відшкодовує Перевізнику витрати, пов`язані із запитуванням або виконанням інструкцій Замовника, якщо виконання цих інструкцій виходить за межі обов`язків Перевізника, визначених цим договором, і ці витрати не є наслідком вини Перевізника.
В силу підпунктів 2.2.1, 2.2.6, 2.2.9, 2.2.11, 2.2.12 пункту 2.2 договору №21/12/18 від 21.12.2018 Перевізник зобов`язується забезпечити своєчасну подачу автомобіля під завантаження, у визначене Замовником місце вантаження; подавати автомобілі під завантаження/розвантаження за адресою і в терміни, вказані Замовником; доставити і здати вантаж вантажоодержувачу; за свій рахунок залучати, за потреби, до виконання робіт, вказаних у пункті 2.1 даного договору сторонні організації та при цьому нести повну відповідальність за результати роботи/наданих послуг третіх осіб перед Замовником; укладати від свого імені та за свій рахунок договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу та при цьому нести повну відповідальність за результати наданих послуг третіх осіб перед Замовником.
Ціни на послуги узгоджуються сторонами та вказуються у рахунках-фактурах Перевізника в національній валюті України – гривні. Розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі у національній валюті України шляхом переведення коштів з розрахункового рахунку Замовника на розрахунковий рахунок Перевізника протягом 5 банківських днів після отримання рахунку-фактури Перевізника, якщо стронами не визначено іншого (пункти 3.1, 4.1 договору №21/12/18 від 21.12.2018).
Пунктом 8.2 договору №21/12/18 від 21.12.2018 передбачено, що за фактом виконання перевезення сторони складають та підписують акт виконаних робіт.
Згідно з пунктом 8.3 договору №21/12/18 від 21.12.2018 цей договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2019, а в частині невиконаних зобов`язань – до їх повного виконання. Якщо жодна зі сторін за 3 місяці до закінчення строку дії договору не попередить іншу сторону про розірвання договору, то даний договір зберігає свою силу на тих самих умовах для сторін кожного разу ще на один рік.
За міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №7618 відповідач прийняв до перевезення контейнер MSCU6267618 з вантажем – мішковина вагою 9975 кг, який 18.04.2019 був дозволений органом доходів і зборів до переміщення під митним контролем територією України без митного оформлення, про що свідчить відповідний штамп органу доходів і зборів у пункті 24 накладної з відміткою "Під митним контролем". Крім того, з даної накладної вбачається, що для перевезення використовувались транспортний засіб з номером НОМЕР_1 та причіп з номером НОМЕР_2 , водій – ОСОБА_1 ; вантажоодержувач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Флорекс Україна" (Україна, м. Київ,              вул. Березняковська, 29Б); місце розвантаження – Україна, м. Київ. 
19.04.2019 прийнятий до перевезення вантаж було доставлено у м. Київ, що підтверджується митною декларацією №UA100000/2019/823560.
У матеріалах справи також містяться:
-копія товарно-транспортної накладної №000000211 від 14.05.2019;
-копія нотаріально посвідченої заяви свідка ОСОБА_1 б/н від 01.11.2019, що містить відмітку про обізнаність останнього щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про його готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень і в якій вказана особа зазначає про те, що він працював на посаді водія на вантажному транспортному засобі марки DAF (державний номерний знак НОМЕР_1 ), який належить ОСОБА_2 , з напівпричепом н/пр-Контейнеровоз-Е марки ВАРЗ (державний номерний знак НОМЕР_3 ), який належить ОСОБА_3 , а також повідомляє про те, що 17.04.2019 він поїхав в Одеський морський торгівельний порт для завантаження контейнера MSCU6267618 з вантажем (мішковина) за замовленням Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" (про місце завантаження йому стало відомо від ОСОБА_4 ), після завантаження 19.04.2019 він прибув до Київської митниці ДФС для подальшого розмитнення вантажу (про адресу митниці стало відомо з товаросупровідних документів: СМР і митної декларації), в подальшому з 19.04.2019 по 22.04.2019 перебував на території зазначеної митниці на вищенаведеному транспортному засобі з контейнером та вантажем, проте 22.04.2019 у зв`язку з сімейними обставинами був змушений поїхати додому (про що попередив ОСОБА_4 ), після чого передав ключі, технічні паспорти та всі наявні документи на вантаж ОСОБА_2 ;
-копія акту приймання-передавання №140/19 від 03.05.2019, складеного в порядку статті 191 Митного кодексу України, відповідно до якого вантаж, що перебуває під митним контролем згідно з митною декларацією №UA100000/2019/823560 був прийнятий на зберігання на склад митного органу (даний акт складений за участю ОСОБА_2 як представника відповідача);
-копія адресованої позивачу претензії Товариства з обмеженою відповідальністю "АП Лоджістікс" №15059/06/19 від 05.06.2019 про відшкодування вартості втраченого контейнера MSCU6267618;
-копія адресованого позивачу листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Флорекс Україна" б/н від 26.09.2019, в якому зазначено, шо вантаж у контейнері MSCU6267618 доставлений перевізником на митне оформлення на ВМО 1 м/п "Столичний", де був вивантажений на митному складі, а вказаний контейнер зник та доставлений до місця вивантаження не був, при цьому місцезнаходження даного контейнера, який перебуває у власності іноземної компанії, не встановлено;
-претензія Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" б/н від 07.09.2022, в якій позивач просить відповідача повернути порожній морський 20-футовий контейнер (Dry Van) MSCU6267618 та підписати угоду про розірвання договору №21/12/18 від 21.12.2018;
-довідка за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості порожнього морського 20-футового контейнеру (Dry Van) б/н від 22.12.2020, відповідно до якої середня ринкова вартість такого контейнеру складає   1569 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.12.2020 становить 43993 грн (з округленням до цілого числа);
-роздруківка рішення Господарського суду Одеської області від 08.01.2020 у справі №916/2431/19, залишеного без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2020, яким відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" до Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсотівни про відшкодування збитків, які складаються з витрат за демерредж, вартості втраченого контейнера MSCU6267618 та відшкодування витрат на доставку вантажу;
-роздруківка рішення Господарського суду Одеської області від 04.11.2020 у справі №916/1066/20, залишеного без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2021, яким частково задоволено позов Фізичної особи-підприємця Гаріст Надії Махсотівни та стягнуто на користь останньої з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" 6980 грн збитків та 17608,44 грн штрафних санкцій у зв`язку з неналежним виконанням вказаним товариством своїх зобов`язань за договором №21/12/18 від 21.12.2018.
Предметом спору у даній справі є вимоги про розірвання укладеного між сторонами договору №21/12/18 від 21.12.2018 та про зобов`язання відповідача повернути позивачу порожній морський 20-футовий контейнер (Dry Van) MSCU 6267618.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем наявності істотного порушення Фізичною особою-підприємцем Гаріст Надією Махсонівною договору №21/12/18 від 21.12.2018, яке було б підставою для його розірвання та, відповідно, для повернення контейнеру (Dry Van) MSCU 6267618.
Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути позивачу порожній морський 20-футовий контейнер (Dry Van) MSCU 6267618, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 у справі №916/1608/22 в частині відмови у задоволені позовної вимоги про розірвання договору Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання повернути контейнер з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що саме Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП", як позивач, повинно було обґрунтувати в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів у зв`язку з не поверненням йому спірного контейнеру, а господарський суд – перевірити такі доводи, встановити на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Звертаючись з позовом, позивач навів посилання на низку норм цивільного законодавства щодо зобов`язального права, однак жодним чином не обґрунтував при цьому, які конкретно його права було порушено.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується з юридично значущих фактів, які визначаються виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.
За таких обставин, беручи до уваги те, що предмет спору у даній справі становить, зокрема, вимога про зобов`язання відповідача повернути позивачу порожній морський      20-футовий контейнер (Dry Van) MSCU 6267618, колегія суддів, дослідивши підстави позову та зміст спірних правовідносин, зазначає, що спір у даній справі має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою – відповідачем. 
Отже, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає за необхідне першочергово встановити обставину наявності/відсутності прав позивача на спірне майно, за захистом яких він звернувся з відповідним позовом.
Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. Майно суб`єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна. Держава забезпечує рівний захист майнових прав усіх суб`єктів господарювання (стаття 133 Господарського кодексу України).
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження факту набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" будь-яких прав на морський  20-футовий контейнер (Dry Van) MSCU 6267618. 
Поряд з цим, згідно з доданим до позовної заяви листом Товариства з обмеженою відповідальністю "Флорекс Україна" (одержувач вантажу, перевезення якого здійснювалося у контейнері MSCU 6267618) б/н від 26.09.2019, адресованим позивачу, даний контейнер перебуває у власності іноземної компанії.
Крім того, апеляційний господарський суд враховує, що укладеним між сторонами договором №21/12/18 від 21.12.2018 також не передбачено обов`язку відповідача щодо повернення позивачу тари (у тому числі і контейнерів, в яких здійснюється перевезення вантажу). Доказів внесення до зазначеного договору змін, якими було б передбачене право позивача вимагати повернення такої тари, до суду першої інстанції не подано.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги недоведеність Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" факту набуття речових прав на спірний контейнер (зокрема, права власності або будь-якого з інших передбачених чинним законодавством речових прав, в тому числі прав законного користувача), та, відповідно, факту порушення таких прав Фізичною особою-підприємцем Гаріст Надією Махсонівною, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання повернути контейнер.
При цьому Південно-західним апеляційним господарським судом враховується, що недоведеність існування будь-яких прав на спірний контейнер є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову без з`ясування інших обставин, пов`язаних з місцеперебуванням цього майна на даний час.
Колегія суддів також вбачає, що під час розгляду даної справи місцевим господарським судом Фізичною особою-підприємцем Гаріст Надією Махсонівною у відзиві б/н та б/д (вх.№25141/22 від 07.11.2022) було заявлено про застосування до позовних вимог у даній справі наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна    давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні – це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності – за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Таким чином, беручи до уваги необґрунтованість вимоги про зобов`язання повернути контейнер у зв`язку з відсутністю порушеного права, підстави для застосування до вказаної позовної вимоги наслідків спливу строку позовної давності відсутні.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання повернути контейнер.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 04.04.2023 у справі №916/1608/22 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 у справі №916/1608/22 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮРІЯ-ГРУП".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 04.09.2023.

Головуючий суддя                                                                      С.В. Таран

Суддя                                                                                          К.В. Богатир

Суддя                                                                                          Л.В. Поліщук