ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року	Львів	Справа № 260/2848/22 пров. № А/857/9859/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Коваля Р.Й.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року, головуючий суддя – Луцович М.М., ухвалене у м. Ужгород, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,-
                                                      В С Т А Н О В И В:
В серпні 2023 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Закарпатської обласної прокуратури, в якому просив стягнути з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 20.04.2016 року по 04.06.2018 року в розмірі 164 561,76 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі №807/2384/15, яке звернуто до негайного виконання, поновлено позивача на посаді старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області. Позивач вказав, що на виконання вказаної постанови його поновлено на посаді старшого прокурора нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області 04.06.2018 року. Відтак позивач вважав, що має право на стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду (з 20 квітня 2016 року по 04 червня 2018 року), тому звернувся до суду із даним позовом.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року позов задоволено; стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 20.04.2016 року по 04.06.2018 року у розмірі – 164 561,76 грн. (сто шістдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят одна гривня сімдесят шість копійок).
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Закарпатська обласна прокуратура оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що фізична особа-підприємець та роботодавець, у якого працює така фізична особа як найманий працівник, є окремими платниками єдиного внеску та мають окремі (власні) бази нарахування єдиного внеску, які не є тотожними та «не покривають», не об`єднують одна іншу, та мають однаковий, незалежний один від одного обов`язок сплачувати єдиний внесок незалежно від результатів своєї господарської діяльності та, відповідно, фінансового стану, що є наслідком такої діяльності.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 12 вересня 2008 року позивач працював в органах прокуратури України. З 09 березня 2015 року призначений на посаду старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області.
Наказом прокуратури Закарпатської області від 02.11.2015 року №988к позивача звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області та з органів прокуратури Закарпатської області у зв`язку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури з 03.11.2015 року.
Вказані обставини встановлені постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.04.2016 року у справі № 807/2384/15, відтак такі відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі №807/2384/15 адміністративний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області №988к від 02.11.2015 року "Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області", поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області днем 03.11.2015 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2015 року по 19 квітня 2016 року в розмірі 23 382 грн. (двадцять три тисячі триста вісімдесят дві гривні) із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів до Державного бюджету України.
Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 6 545,07 грн. (шість тисяч п`ятсот сорок п`ять гривень 07 копійок) із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів до Державного бюджету України підлягала до негайного виконання.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року у справі №807/2384/15 апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі № 807/2384/15 - без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року касаційну скаргу прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня грудня 2016  року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2016 року у цій справі залишено без змін.
На підставі постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі №807/2384/15, ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016 року у справі №807/2384/15, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року у справі № 807/2384/15, прокуратурою Закарпатської області прийнято наказ №350 к від 04 червня 2018 року, яким скасовано наказ прокурора Закарпатської області від 02.11.2015 року №988к про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області та з органів прокуратури Закарпатської області у зв`язку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України); поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту прокуратури Закарпатської області з 03 листопада 2015 року (а.с. 59).
Позивач вважає, що оскільки постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.04.2016 року у справі №807/2384/15, яку звернуто до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді, не було змінено судом апеляційної та касаційної інстанції, а позивача поновлено на посаді лише 04 червня 2018 року, то в період з 20.04.2016 року по 04.06.2018 року позивача не поновлено на роботі внаслідок неправомірних дій роботодавця, відтак ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту несвоєчасного виконання відповідачем постанови суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами пункту 3 частини першої статті 371 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Відповідно до частини другої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Отже, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі, у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.
Положеннями статті 236 КЗпП України в становлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поновлення позивача на роботі мало б бути здійснено негайно, тобто вже наступного робочого дня. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки. Такі висновки суду відповідають вимогам статті 236 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 236 КЗпП України є логічним та справедливим продовженням захисту порушених прав незаконно звільненої особи у разі затримки таким органом виконання рішення.
Правовий аналіз положень статті 236 КЗпП України дає підстави для висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час такого фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки.
Колегія суддів також враховує, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами, органами місцевого самоврядування добровільно.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція щодо наявності підстав для виплати компенсації за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП викладено у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі № 280/360/19.
Тобто, невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення є відповідною підставою для звернення позивача до суду. При цьому, позивач наділений правом самостійно обирати спосіб захисту його порушених прав, як то шляхом звернення до суду з відповідним позовом, так і шляхом встановлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі №760/9521/15-ц.
Оскільки фактично позивача на вказаній посаді поновлено лише 04.06.2018 року, то у цьому випадку має місце затримка суб`єктом владних повноважень виконання судового рішення від про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що зумовлює наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 КЗпП України.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Наявність вини роботодавця щодо незаконного звільнення позивача вже встановлена рішенням суду про поновлення його на роботі.
Посилання апелянта на відсутність можливості поновлення позивача на посаді, суд вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи не є підставою для звільнення суб`єкта владних повноважень від обов`язку виплатити незаконно звільненому працівникові, передбаченого статтею 236 КЗпП України, середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Крім того, суд зазначає, що у виконавчому листі про виконання рішення суду щодо поновлення позивача на роботі зазначено боржником Міністерство юстиції України. Міністерством юстиції України виконано рішення шляхом прийняття наказу про поновлення позивача на роботі, а тому й стягнення середнього заробітку необхідно проводити з Міністерства юстиції України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем не виконано рішення суду про поновлення на роботі у період з 20.04.2016 року по 04.06.2018 року, то на користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за цей час.
Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
                                                    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року у справі №260/2848/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Р. Й. Коваль