ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 520/14139/19
провадження № 61-10956св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,  
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Салтан Л. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання дій незаконними та скасування висновку.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
У травні 2018 року він звернувся до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дочки разом з ним. 
 
Висновком служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 2 листопада 2018 року визнано доцільним визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_2 .
 
На думку позивача, зазначений висновок є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки під час засідання комісія зловживала своїми повноваженнями та здійснювала тиск на дитину. Крім того, вказаний висновок в частині обстеження житлово-побутових умов проживання дитини за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_2 не відповідає дійсності. 
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив визнати протиправними дії служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради та скасувати висновок служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 2 листопада 2018 року. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення мотивовано тим, що висновок служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради є доказом у цивільній справі про визначення місця проживання дитини, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Суд першої інстанції вважав, що вимога про визнання протиправними дій та скасування висновку служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини не може бути самостійним способом захисту, оскільки такий висновок не є обов`язковим для суду, оцінюється судом як один із доказів, не є актом індивідуальної дії, який може бути визнаний неправомірним або скасований судом.
 
Також судом першої інстанції зазначено, що твердження позивача про те, що службою у справах дітей про винесені оскаржуваного висновку допущені численні порушення, безпідставні, оскільки оскаржуваний висновок не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення місця проживання дитини, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків, а є лише доказом, якому суд при розгляді справи надає  оцінку.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2019 року залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
 
У касаційній скарзі заявник вказував на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Касаційна скарга також мотивована необхідністю відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640//12186/17-ц, від 5 вересня 2019 року у справі № 158/427/18.
 
Крім того, на думку заявника, суди не дослідили зібрані у справі докази, що є порушенням норм процесуального права. Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 2 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справ та витребувано з Київського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи № 520/14139/19.
Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 2 жовтня 2020 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640//12186/17-ц, від 5 вересня 2019 року у справі № 158/427/18.
 
Також підставою для відкриття касаційного провадження були доводи заявника про порушення норм процесуального права, а саме недослідження судами зібраних у справі доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 1 березня 2023 справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження                       серії   НОМЕР_1 .
 
2 листопада 2018 року службою у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради надано висновок № 1742/01-11, яким визнано доцільним визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 
 
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору має рекомендаційний характер та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Оскаржувані дії безпосередньо не породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і не мають обов`язкового характеру.
 
Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17.
 
Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначає Порядок проведення органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).
 
Так, відповідно до пункту 72 Положення орган опіки та піклування для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до служби у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дочки разом з ним, подавши усі необхідні документи, визначені пунктом 72 Порядку. 
 
Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскаржуваний письмовий висновок подається службою у справах дітей  виключно щодо розв`язання спору та є одними із доказів у цивільній справі, який  має рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. За таких обставин суди попередніх інстанцій вважали позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
 
Доводи касаційної скарги стосовно невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та ненадання належної оцінки доказам касаційний суд відхиляє, оскільки оцінку доказів, мотиви відмови у задоволенні позову суди повністю відобразили у судових рішеннях.
 
Разом з цим, необхідно зазначити, що встановлення фактичних обставин справи і оцінка доказів є процесуальним обов`язком судів першої і апеляційної інстанцій, а не касаційного суду. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, ОСОБА_1 посилався на необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640//12186/17-ц, від 5 вересня 2019 року у справі № 158/427/18.
 
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року                                   (справа № 500/6325/17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2018 року у справі про визнання неправомірними дій посадових осіб виконавчого комітету щодо прийняття висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що висновок органу опіки і піклування є доказом у цивільній справі про позбавлення батьківських прав, а тому оскаржувані дії відповідачів та прийнятий висновок, у цьому випадку, не є діями та рішенням суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а є одними із доказів у цивільній справі. Отже, зазначений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту сімейних прав та інтересів позивача, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Окрім того, оскаржувані дії відповідачів безпосередньо не породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і не мають обов`язкового характеру. Залишаючи касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, суд касаційної інстанції вказував, що суди попередніх інстанцій, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
Зміст доводів касаційної скарги та її вимоги щодо необхідності розгляду справи по суті, свідчать про те, що заявник фактично погоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 червня 
2018 року у справі № 500/6325/17, щодо необхідності розгляду справи за його позовом в порядку цивільного судочинства.
 
Постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року (справа № 640/12186/17-ц), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року у справі про визнання неправомірними дії та скасування висновку від 24 березня 2017 року Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення позивача батьківських прав. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вказував на те, що оскаржувані дії відповідачів безпосередньо не породжують певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і не мають обов`язкового характеру. З такими висновками суду апеляційної інстанції погодився й суд касаційної інстанції. 
 
Постанова Верховного Суду від 5 вересня 2019 року (справа № 158/427/18), на яку також посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року у справі про визнання незаконним рішення органу опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області та скасування висновку комісії з питань захисту прав дитини Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, скасування актів обстеження умов проживання та визнання незаконними дії (бездіяльності) Служби у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у процесі розгляду справи. З такими висновками суду першої інстанції погодилися апеляційний та касаційний суди. 
 
Доводи касаційної скарги щодо необхідності відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 640/12186/17-ц, касаційний суд відхиляє. 
 
Саме по собі непогодження заявника із застосуванням апеляційним судом у цій справі висновків Верховного Суду не може бути підставою для відступлення від таких висновків, оскільки за змістом пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України вказана необхідність має бути обґрунтованою, проте у касаційній скарзі належне обґрунтування необхідності відступлення від зазначених висновків відсутнє.
За таких обставин касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640//12186/17-ц, від 5 вересня 2019 року у справі № 158/427/18, оскільки заявник не навів вмотивованих обґрунтувань, які свідчать про наявність підстав для відступу від таких висновків, а Верховний Суд їх не встановив.
 
Враховуючи наведене, касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, врахувавши судову практику, обґрунтовано відмовили задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про недослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки за змістом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України вказане є підставою для скасування судових рішень за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, які не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив, а заявник не посилалась. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
 
Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанції ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. 
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах  першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук