Дата документу 25.09.2023 Справа № 333/1842/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/1845/23                          Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Є.У.№ 333/1842/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2023 року                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючої:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В., 
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2023 року,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року АТ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом про стягнення з  ОСОБА_1  заборгованості за кредитним договором б/н від 12.05.2008 у розмірі 40 962,38 грн. В обґрунтування позову зазначено, що у зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань за договором станом на 29.01.2023 існує заборгованість у розмірі 40 962,38 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту на суму 35 379,45 грн., за простроченими відсотками у розмірі 5 582,93 грн. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2023 року у задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 12.05.2008 станом на 29.01.2023 в розмірі 35 379,45 грн. – заборгованість за тілом кредиту.
В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму сплаченого судового збору у розмірі 2 308,24 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду в скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, ухваливши в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про відсутність підстав для стягнення відсотків, оскільки в матеріалах справи наявні докази ознайомлення відповідача з Умовами кредитування, в томі числі і з умовами нарахування відсотків за користування кредитом.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідач, зареєстрованим місцем проживання якого є тимчасово окупована територія (м.Мелітополь) повідомлений про розгляд апеляційної скарги шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті апеляційного суду. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в оскаржуваній частині, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» частково, суд першої інстанції, що позивачем не доведено обґрунтованості нарахування відсотків у визначеному позивачем розмірі, тому стягненню підлягає з відповідача лише розмір нарахованого тіла кредиту.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 12.05.2008 ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір зі ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви без номеру від 12.05.2008 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. При цьому в заяві вказано, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видані картки, виписку по рахунку відповідача.
Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк», відповідачу ОСОБА_1 надавались кредитні картки. Так, вперше 12.04.2008 картка «Універсальна», з терміном дії до 04/12, а в останнє 12.04.2018, картка «Універсальна» зі строком дії до 12/21 (а.с. 49).
За довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку відбувся 12.04.2008 року, кредитний ліміт позичальнику встановлено 13.05.2008 у сумі 600,00 грн., максимально ліміт був збільшений 24.01.2022 року до 35 000,00 грн. та зменшений до 00,00 грн. 08.02.2022 (а.с. 48).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 29.01.2023 становить 40 962 грн. 38 коп., яка складається із: 35 379 грн. 45 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 5 582 грн. 93 коп. – заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 6-18).
Також матеріали справи містять банківську виписку по рахунку ОСОБА_1 за договором № б/н, із якої видно наявність заборгованості станом на 29.01.2023 у сумі 40 962 грн. 38 коп. (а.с. 19-47).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з п. 5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 18.06.2003 № 254 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 за № 559/7880, особові рахунки та виписки з них є регістрами, які Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п. 5.1. цього Положення).
Відповідно до висновку, наведеному у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 (справа № 355/558/18, провадження № 61-10222св19), виписка про рух коштів по рахунку, свідчить про фактичне отримання кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту.
Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за карткою ОСОБА_1 , видно, що останній користувався кредитними коштами, а також здійснював повернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримував кредитні кошти та користувався ними з частковим поверненням.
Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 6-18) станом на 29.01.2023 ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 40962,38 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту – 35379,45 грн.; заборгованість за простроченими відсотками у сумі – 5582,93 грн.
Відповідно до наданої виписки АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів за картковим рахунком ОСОБА_1 видно, що останній користувався кредитними коштами та здійснював часткову оплату кредиту. 
Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримував кредитні кошти та користувався ними, а тому тіло кредиту яке визначене в розрахунку заборгованості в сумі 35379,45 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 .
Що стосується нарахованих АТ КБ «Приватбанк» прострочених відсотків, а також доводів апеляційної скарги з цього приводу, то апеляційний суд зазначає про таке.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Надана позивачем довідка про умови кредитування, яка знаходиться з матеріалах справи та підписана ОСОБА_1 дійсно місить відомості щодо нарахування відсотків (базова відсоткова ставка на місяць нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів у році), яка встановлена в розмірі 3%, тобто 36% на рік.
Інших доказів на підтвердження погодження сторонами кредитного договору відсоткової ставки матеріали справи н а містять.
Суд першої інстанції правильно визначив, що позивачем не доведено обґрунтованості нарахування відсотків саме в такому розмірі.
Здійснюючи аналіз наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості, апеляційний суд встановив, що АТ КБ «Приватбанк» в період 01.01.2013 по 29.01.2023 здійснював нарахування відсотків на залишок заборгованості, при цьому змінюючи розмір відсоткової ставки з 30% річних до 43,2%. Відомостей про те, що ОСОБА_1 повідомлявся про зміну умов кредитування матеріали справи не містять.
Підписані ОСОБА_1 довідка про умови кредитування в 2008 році та Умови та правила кредитування в 2018 року такого поняття, як прострочені відсотки не містять.
При цьому із наданого розрахунку видно, що частково сплачуючи по кредиту, ОСОБА_1 тим самим здійснював оплати не тільки за тілом кредиту, а ще й за відсотками за користування кредитом, та й за простроченими відсотками, нарахування яких взагалі не передбачено умовами договору (а.с.18 зворот).
Аналіз викладеного свідчить про те, що банком не надано достовірних доказів того, що сторони дійсно погоджували умови кредитування кожний раз коли були внесені зміни, в тому числі зміни розміру базової відсоткової ставки, яка підлягає нарахування за користування кредитними коштами.
Враховуючи те, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням наданих сторонами по справі належних та допустимих доказів, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення нарахованих прострочених відсотків є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, як таке, що ухвалене у відповідності до норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя 15 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська
О.М. Кримська