Номер провадження: 22-ц/813/3820/23 
Справа № 522/19672/21
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

                                        ПОСТАНОВА
Іменем України
31.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Одеська територіальна громада в особі Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Косіциної В.В., у м. Одеса,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що набула право користування житловим приміщенням та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Одеська територіальна громада в особі Одеської міської ради,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що набула право користування житловим приміщенням та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в обґрунтування якого зазначила, що 20 січня 2007 року між нею та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб. На час одруження ОСОБА_5 проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала Одеській міській раді, та мав статус наймача цього житла. Окрім відповідача в квартирі на правах члена сім`ї наймача зареєстрований його син, відповідач по справі - ОСОБА_2 , який не проживав у квартирі з кінця 1996 року - початку 1997 року, оскільки його матір після розірвання шлюбу із ОСОБА_5 переїхала до свого житла, забравши сина. Після одруження ОСОБА_5 заселив позивача до квартири за адресою: АДРЕСА_1 у якості члена сім`ї наймача. Заперечень з приводу цього у законного представника, неповнолітнього, на той час, ОСОБА_2 не надходило. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 досяг повноліття та жодного разу не заявляв вимог про виселення позивача з квартири за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю його письмової згоди на її вселення до цієї квартири у якості члена сім`ї наймача ОСОБА_5 відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 ЖК України, а також не звертався до суду із позовами про усунення йому перешкод в користуванні жилими приміщеннями в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та про його вселення до цього житла.
Уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 13 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що набула право користування житловим приміщенням та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнив частково. Визнав за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням в квартирі в квартирі АДРЕСА_2 . У задоволенні вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 відмовив.
Суд першої інстанції встановивши, що позивач вселилась до квартири АДРЕСА_2 в 2007 році після укладення шлюбу з ОСОБА_5 на законних підставах, як член сім`ї наймача, вела спільне господарство з ним, проживала в квартирі та проживає тривалий час, жодних перешкод не чинила іншим членам сім`ї наймача у користуванні вказаною квартирою, дійшов висновку, що позивач може бути визнана особою, яка набула право користування жилим приміщенням.
Також суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази згоди на вселення у квартиру позивача, однак зауважив, що не було і заперечень інших членів сім`ї наймача щодо такого вселення позивача, як і не було жодних звернень до відповідних органів з приводу виселення позивача, або подання позову до суду та спроб і намагань інших членів сім`ї наймача вселитись у вказану квартиру.
Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що відповідач ОСОБА_2 , який є членом сім`ї наймача квартири та тривалий час не проживає в даній квартирі, не може бути позбавлений права користування квартирою за позовом іншого члена сім`ї наймача квартири, з огляду на положення ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, тому у задоволенні цієї позовної вимоги відмовив.
Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що вважає відносини, які склались між сторонами триваючими, тому позовна давність не підлягає застосуванню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року у частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі адресою: АДРЕСА_1 та вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року у частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , посилається на те, що відповідно до положень ч. 2 ст. 3 СК України та ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, лише у разі якщо вони постійно проживали разом з наймачем та веди з ним спільне господарство. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач не проживав разом з наймачем та не вів з ним спільного господарства, тому визнати ОСОБА_2 членом сім`ї ОСОБА_5 неможливо. Також позивач зазначила, що судом першої інстанції не вирішено питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів позивача, так матеріали справи не містять доказів щодо того хто проживає у спірній квартирі, кому належить право власності на вказану квартиру, доказів законного вселення позивачки у вказану квартиру, тобто з отриманням згоди інших членів сім`ї наймача. Відповідач також вважає, що заяви свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є належними доказами лише на підставі яких можна встановити обставини у справі. В цій частині відповідач посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20.05.2020 року у справі № 200/17947/16-ц. 
Відповідач вважає, що суд першої інстанції не встановив чи дотриманий встановлений порядок вселення позивача у вказану квартиру, зокрема чи була письмова згода на це інших членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщені, чи є воно постійним місцем їх проживання, та тривалість такого проживання, чи велось спільне господарство з наймачем, та інші обставини.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.10.2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , вказаною ухвалою роз`яснювалось ОСОБА_2 та Одеській міській раді право подання до апеляційного суду відзиву та пояснень на апеляційну скаргу відповідно, проте відзиву та пояснень не надходило.
Процедура реєстрації в ЄСІТС (реєстрація Електронного кабінету, реєстрація офіційної електронної адреси) передбачає проходження запропонованої засобами Електронного кабінету процедури реєстрації з використанням кваліфікованого електронного підпису, та внесенням контактних даних особи, зокрема адреси електронної пошти, номера телефону (в тому числі мобільного), зазначенням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику (пункт 9 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи).
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зареєстрований у підсистемі «Електронний кабінет» за допомогою своєї офіційної електронної адреси.
Згідно з пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Копія ухвали про відкриття провадження від 24.10.2022 року та копія апеляційної скарги з доданими документами доставлена представнику відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до особистого кабінету Електронного суду та на електронну пошту відповідно 26.10.2022 року, що підтверджується довідками.
Копія ухвали про відкриття провадження від 24.10.2022 року та копія апеляційної скарги з доданими документами надсилалась відповідачу ОСОБА_2 на поштову адресу, конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся неврученим з зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою».
Копія ухвали про відкриття провадження від 24.10.2022 року та копія апеляційної скарги з доданими документами направлялась Одеським апеляційним судом Одеський міській раді на електронну пошту та отримана останньою 25.10.2022 року та 26.10.2022 року відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. 
Копія ухвали про відкриття провадження від 24.10.2022 року отримана ОСОБА_1 07.11.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.10.2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , вказаною ухвалою роз`яснювалось ОСОБА_1 та Одеській міській раді право подання до апеляційного суду відзиву та пояснень на апеляційну скаргу відповідно, проте пояснень не надходило.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення в частині визнання за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням в квартирі в квартирі АДРЕСА_2 без змін, посилаючись на те, що відповідачем доказів на підтвердження своїх доводів не надано. Щодо заяв свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зазначила, що представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції, не заперечувалось про їх долучення до матеріалів справи, крім того аналогічні свідчення дала у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 . Також зазначила, що дійсно в період шлюбу з ОСОБА_5 була зареєстрована за іншої адресою, однак фактично весь час проживала з чоловіком ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2 .
Копія ухвали про відкриття провадження від 26.10.2022 року та копія апеляційної скарги з доданими документами отримана представником позивача 04.11.2022 року та позивачем 07.11.2022 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Копія ухвали про відкриття провадження від 26.10.2022 року доставлена представнику відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до особистого кабінету Електронного суду 27.10.2022 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
       Позивач та відповідач у в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримав та просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просив відмовити.
Представник позивач ОСОБА_1 – ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 підтримав, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_11 просив відмовити.
Представник третьої особа в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах  верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом  відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи вимогу в частині визнання за  ОСОБА_10 право користування житловим приміщенням в квартирі суд першої інстанції виходив з того, що позивачка вселилась до квартири АДРЕСА_2 в 2007 році після укладення шлюбу з ОСОБА_5 на законних підставах, як член сім`ї наймача, вела спільне господарство з ним, проживала в квартирі та проживає тривалий час, жодних перешкод не чинила іншим членам сім`ї наймача у користуванні вказаною квартирою.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_11 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , який є членом сім`ї наймача квартири та тривалий час не проживає в даній квартирі, не може бути позбавлений права користування квартирою за позовом іншого члена сім`ї наймача квартири, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає обставинам справи, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 20 січня 2007 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено шлюб, який зареєстровано Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 34, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
01 липня 1959 року Одеською міською радою депутатів на підставі постанови виконкому від 18 червня 1959 року ОСОБА_14 на сім`ю з трьох осіб (дружина ОСОБА_15 та два сина – ОСОБА_16 , ОСОБА_12 ) видано ордер на житлову площу по АДРЕСА_1 , розміром 35,8 кв.м.
Згідно листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 23 січня 2023 року № 77ел/01-09 за адресою АДРЕСА_1 у період з січня 2007 року по 30 червня 2021 року значилися зареєстрованими ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_12 знятий з реєстрації місця проживання Департаментом 14 липня 2021 року за вказаною адресою на підставі повідомлення Приморського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 09 липня 2021 року № 5115-1676/5115.1-21 про смерть.
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить Одеській міській раді, через що ОСОБА_5 мав статус наймача цього житла, що не заперечувалося сторонами.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що за адресою АДРЕСА_3 , під номером 17 значиться дві квартири, одна з яких належить на праві власності ОСОБА_17  на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.05.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу  Сімоновою О.Ю. за № 2898, та складається цілому з трьох житлових кімнат, загальною площею 51,4 кв.м.  Друга квартира під цим же номером належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради, на яку 01 липня 1959 року ОСОБА_14 , який є батьком ОСОБА_12 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ) видавався ордер і складається з двох кімнат, загальною площею 35,8 кв.м.
Звертаючись до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив, позивачка просила визнати за  ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 , при  цьому зазначивши, що після одруження   ОСОБА_12  заселив її як дружину до квартири  АДРЕСА_2 у якості члена сім`ї наймача, заперечень з боку  законного представника на той час неповнолітнього  ОСОБА_11  не надходило, як і після досягнення ним повноліття. Також просила визнати ОСОБА_2  таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі  АДРЕСА_2 на підставі ст. 71 ЖК Україниу зв`язку з не проживанням. 
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення,.
Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України).
Згідно статі 65 ЖК України особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
       Згідно роз`яснень викладених в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування  жилим  приміщенням осіб,  які  вселилися  до  наймача,  суд  повинен  з`ясувати,   чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи  була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані  вони в даному  жилому  приміщенні,  чи  було  це  приміщення  постійним місцем  їх  проживання,  чи   вели   вони   з   наймачем   спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи  не  обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї,  що  проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.  При  цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15  постанови  від 1 листопада  1996  р.  N  9  "Про  застосування Конституції  України  при  здійсненні правосуддя",  наявність  чи відсутність прописки сама по  собі  не  може  бути  підставою  для визнання права користування жилим приміщенням за особою,  яка  там проживала чи вселилась  туди  як  член  сім`ї  наймача  (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Визнаючи за ОСОБА_10 право користування житловим приміщенням в квартирі суд першої інстанції виходив з того, що позивачка вселилась до квартири АДРЕСА_2 в 2007 році після укладення шлюбу з ОСОБА_5 на законних підставах, як член сім`ї наймача, що підтверджується заявами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 01 грудня 2021 року, які завірені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І.В.
Отже в  основу висновків суду покладені заяви  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 01 грудня 2021 року.
Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним заявам ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) від 01 грудня 2021 року, в яких останні зазначили, що їм достеменно відомо, що одразу після одруження ОСОБА_12 з ОСОБА_10 (дошлюбне призвіще ОСОБА_18 ), тобто з 20.01.2007 року, ОСОБА_12 заселив свою дружину, ОСОБА_10 до квартири АДРЕСА_2 у якості члена сім`ї наймача, яка постійно там проживає з початку 2007 року і по теперішній час. 
Як заява ОСОБА_6 , так і заява ОСОБА_7 містять однаковий текст. В заявах не викладені факти, які б свідчили про вселення позивачки до квартири АДРЕСА_2 , її проживання в цій квартирі та чи була вказана квартира постійним її місцем проживання.
Так, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І.В. лише засвідчено справжність підпису ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на заявах від 01 грудня 2021 року.
Посвідчення нотаріусом підпису на заяві ОСОБА_6 та заяві ОСОБА_7 не підтверджує правдивість викладених у заяві обставин (на відміну від показів свідка у суді, який приводиться до присяги та попереджається про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень), а отже пояснення не є показами свідків (ст. 90 ЦПК України).
Отже заява ОСОБА_6 і заява ОСОБА_7 не відповідають вимогам щодо достовірності та достатності доказів, оскільки не утворюють необхідну сукупність доказів для обґрунтування обставин щодо права користування позивачем зазначеною квартирою.
Інших доказів на підтвердження факту вселення та проживання у вказаній квартирі позивачем суду не надано.
Саме по собі укладення шлюбу не свідчить про вселення та безперервне проживання позивачки у квартирі АДРЕСА_2 у період з 2007 року по день смерті ОСОБА_12 .
Отже, позивачем не надано суду належних, доказів,як то передбачено статтею 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, на підтвердження факту вселення, проживання в квартирі АДРЕСА_2 , ведення спільного господарства з  ОСОБА_12 , суд же відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_4 з 14 березня 2007 року, (через 2 місяці після реєстрації шлюбу з ОСОБА_12 ), що підтверджується копією паспорта. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача зазначено, що за вказаною адресою зареєстрована мати позивачки.
        ОСОБА_10 у квартирі  АДРЕСА_2 ніколи не мала зареєстроване місце проживання.
Наведене свідчить про те, що позивач ОСОБА_10 зберігала за собою право користування в іншому жилому приміщенні.
ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .
       Посилання позивачки на те, що ОСОБА_12 за життя робив спробу зареєструвати ОСОБА_10 в квартирі АДРЕСА_2 , але в компетентних органах отримав роз`яснення про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» має вільно проживати разом з ним в квартирі, якщо проти цього ніхто не заперечує, але для її реєстрації за цією адресою, відповідно до вимог ст. 65 ЖК України, в обов`язковому порядку потрібно надати письмову згоду від інших зареєстрованих осіб за цією адресою осіб, навіть якщо вони перестали відповідати вимогам ч. 2 ст. 64 ЖК України, є голослівними, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
       Посилання позивачки на те, що у період з 14.03.2007 року по 16.09.2021 року зареєстроване місце проживання ОСОБА_19 було АДРЕСА_4 не є перешкодою для задоволення позовних вимог, оскільки станом на день звернення до суду із позовом вона знята з реєстрації за цією адресою є необґрунтованим, оскільки наступне заняття позивачки з реєстраційного обліку не має значення у зв`язку з тим, що предметом доказування є вселення та постійне користування ОСОБА_10 квартирою саме як члена сім`ї у зазначений вище період, чого нею не доведено.
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що оскільки позивачка не довела факту набуття нею, відповідно до норм ЖК України, права на користування спірною квартирою, то  у неї відсутнє право на звернення до суду із вимогою про визнання ОСОБА_11 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Саме ці обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що набула право користування житловим приміщенням та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1362 грн, що підтверджується квитанцією від 21 жовтня 2022 року.
Оскільки позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що набула право користування житловим приміщенням та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню, то з позивачки на користь відповідача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що набула право користування житловим приміщенням та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 судовий збір в сумі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 серпня 2023 року.

Головуючий                                                                 В.А. Коновалова

Судді                                                                        О.Ю. Карташов

                                                                               М.В. Назарова