ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/106/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В.,
при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" – Білоус Н.В.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ"– Земляков О.А.,
розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП"
на рішення Господарського суду Одеської області від 19.04.2023, прийняте суддею     Гутом С.Ф., м. Одеса, повний текст складено 24.04.2023,
у справі №916/106/23
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ"
про стягнення 378 479,98 грн 

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 378479,89 грн, з яких: 226129,09 грн основного боргу, 59873,38 грн інфляційних втрат, 85210,40 грн штрафних санкцій та 7267,11 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором транспортного експедирування №0006 від 16.06.2019.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 23.01.2023 відкрито провадження у справі №916/106/23.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.04.2023 у справі №916/106/23 (суддя Гут С.Ф.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 29474,89 грн основного боргу, 15670,79 грн інфляційних нарахувань, 20069,53 грн штрафних санкцій, 1818,47 грн 3% річних та 2147,20 грн судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване наявністю правових підстав для стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 29474,89 грн основної заборгованості з оплати вартості послуг транспортування позивачем вантажу у контейнері CBHU4044138, при цьому суд першої інстанції зазначив про недоведеність надання відповідачу послуг з транспортування вантажу у контейнері TEMU6396091. Крім того, місцевий господарський суд встановив неправильність проведеного позивачем розрахунку штрафних санкцій та компенсаційних нарахувань, у зв`язку з чим здійснив власний розрахунок в межах визначених Товариством з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" періодів, та відмовив позивачу у стягненні з відповідача курсової різниці, оскільки підставою для нарахування відповідної суми є вартість послуг транспортного експедирування у доларах США, визначена у заявках, не прийнятих судом до уваги в силу частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 19.04.2023 у справі №916/106/23 в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що сам по собі факт часткової оплати Товариством з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" рахунку №2317 від 22.11.2021 не свідчить про здійснення позивачем доставки контейнера CBHU4044138 на підставі договору транспортного експедирування №0006 від 16.06.2019 та, як наслідок, не зумовлює стягнення з відповідача коштів відповідно до такого рахунку, який до того ж виставлений позивачем на підставі неіснуючої заявки. За таких обставин, даний скаржник стверджує про те, що, з огляду на відсутність у матеріалах справи первинних документів на підтвердження існування договірних відносин щодо надання позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" послуг, вартість яких вказана у вищенаведеному рахунку, а саме: відповідної заявки, в якій була б передбачена вартість послуг, правові підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів (основної заборгованості, штрафних санкцій і компенсаційних нарахувань) відсутні.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 15.06.2023.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" також звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 19.04.2023 у справі №916/106/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
У даній апеляційній скарзі позивач зауважує на тому, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не було враховано сукупність наявних у матеріалах справи доказів, які документально підтверджують витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП", понесені у зв`язку з транспортуванням контейнеру TEMU6396091 за замовленням відповідача на підставі договору транспортного експедирування №0006 від 16.06.2019. Водночас, за твердженням позивача, поза увагою місцевого господарського суду необґрунтовано залишились узгоджені сторонами умови вищенаведеного договору, якими передбачено виконання останнього після підписання та отримання акту виконаних робіт, збільшено тривалість строку позовної давності для штрафних санкцій до трьох років та обумовлено правомірність нарахування курсової різниці.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 за вищенаведеною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.06.2023.
В межах визначеного апеляційним господарським судом строку Товариство з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" подало відзив на апеляційну скаргу б/н від 27.06.2023 (вх.№1319/23/Д2 від 28.06.2023), в якому останнє просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.04.2023 у справі №916/106/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог – без змін. Зокрема, відповідач посилається на те, що первинним документом на підтвердження наявності між сторонами договірних відносин щодо виконання конкретного замовлення за договором транспортного експедирування №0006 від 16.06.2019 повинна виступати заявка, при цьому наявні у матеріалах справи заявки правомірно не були враховані місцевим господарським судом відповідно до приписів частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України, що, в свою чергу, зумовлює недоведеність позовним вимог.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 вирішено розглянути апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" на рішення Господарського суду Одеської області від 19.04.2023 у справі №916/106/23 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу для розгляду вищенаведених апеляційних скарг на 30.08.2023 о 10:00.
У судовому засіданні 30.08.2023 представники сторін власні апеляційні скарги підтримали, проти задоволення апеляційних скарг один одного висловили заперечення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" ("Експедитор") та Товариством з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" ("Клієнт") укладено договір транспортного експедирування №0006 (далі – договір №0006 від 16.06.2019), за умовами пункту 1.1 якого Клієнт доручає, а Експедитор зобов`язується організувати за винагороду та за рахунок Клієнта транспортно-експедиторське обслуговування (ТЕО), перевезення експортно-імпортних та транзитних вантажів у міжнародному сполученні та на території України, а також надавати інші транспортно-експедиторські послуги Клієнту за погодженням сторін.
Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договору №0006 від 16.06.2019 умови перевезення, характеристика вантажу, вид транспорту, вартість послуг Експедитора, а також інші умови, пов`язані із виконанням умов даного договору, встановлюються у погоджених сторонами заявках, які є невід`ємною частиною договору. Під кожне конкретне перевезення Клієнт зобов`язується надати Експедитору заявку, в якій зазначається найменування та кількість вантажу, маршрут перевезення (порт завантаження, порт вивантаження, місце доставки вантажу), заплановану дату надання вантажу відправником, вид транспортного засобу, дані про вантажовідправника та вантажоодержувача та іншу необхідну інформацію, яка стосується організації ТЕО.
Відповідно до даного договору Експедитор зобов`язується за плату та за рахунок Клієнта організовувати перевезення його вантажу на умовах, погоджених сторонами, а також надавати інші послуги Клієнту за погодженням сторін, в тому числі митне оформлення вантажу, а у випадку необхідності для виконання власних зобов`язань за договором укладати від свого імені договори з транспортними організаціями, контейнерними лініями, автомобільними перевізниками, складами зберігання та транспортними організаціями. Документом, який підтверджує наявність та зміст відповідного договору з транспортними організаціями, є транспортний документ – коносамент (B/L), автомобільна транспортна накладна (CMR, TTH), залізничні відомості (накладна) (Rail Waybill, СМГС/SMGS), КОТИФ/COTIF), авіаційна накладна (air waybill). Крім того, Експедитор зобов`язується після надання послуг скласти акт виконаних робіт (послуг) та надати його Клієнту (підпункти 2.1.1, 2.1.6 пункту 2.1 договору №0006 від 16.06.2019).
У підпунктах 3.1.4, 3.1.8, 3.1.10, 3.1.11 пункту 3.1 договору №0006 від 16.06.2019 узгоджено, що відповідно до даного договору Клієнт зобов`язується при отримані вантажу підписати та засвідчити печаткою відповідний товаросупровідний документ; своєчасно сплачувати за послуги Експедитора; підготувати заявку з урахуванням положень пункту 1.3 цього договору, а також підписати та надіслати Експедитору акт виконаних робіт (послуг) протягом 3 робочих днів з моменту його отримання або протягом 5 робочих днів надати мотивовану відмову. За закінченням даного терміну акт виконаних робіт (послуг) вважається прийнятим та підписаним сторонами. У випадку не надання (відсутності повернення) Клієнтом Експедитору підписаного акту виконаних робіт (послуг) протягом   10 днів з дня його надання останнім для підписання та у разі відсутності у вказаний строк мотивованих письмових заперечень Клієнта, послуги за даним договором вважаються виконаними у повному обсязі та належним чином, акт виконаних робіт (послуг) вважається прийнятим та підписаним сторонами і ніякі претензії стосовно строків та якості надання послуг, а також відповідно втрати, нестачі, пошкодження вантажу та інші не приймаються.
В силу пунктів 4.1-4.3 договору №0006 від 16.06.2019 платою Експедитора вважаються кошти, сплачені Клієнтом Експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. В плату Експедитора не входять його витрати на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання даного договору, оплату зборів (обов`язкових платежів), які сплачуються при виконанні умов договору. Експедитор сплачує за перевезення та інші послуги третіх осіб на користь, з коштів, за рахунок і за дорученням Клієнта (вантажоотримувачів, вантажовідправників та інших осіб). Кошти, які надходять на рахунок Експедитора від Клієнта, не переходять у його власність та не є виручкою, а вважаються сплатою за послуги третіх осіб (портів, терміналів, перевізників, агентів контейнерних ліній, брокерів, експедиторських організацій і т.д.). У власності Експедитора залишається виключно експедиторська винагорода, розмір якої підлягає оподаткуванню у порядку, визначеному законодавством. Умова цього пункту не вимагає додаткового підтвердження документами перевізника або інших третіх осіб. Клієнт сплачує послуги перевезення вантажу, супутні витрати, пов`язані з таким перевезенням (завантаження та/або розвантаження вантажу, агентський збір та інші), протягом 3 банківських днів з моменту виставлення/виготовлення Експедитором рахунку.
Пунктом 4.5 договору №0006 від 16.06.2019 передбачено, що при морському перевезенні вантажу споживачем послуги морського перевезення є Клієнт, який надає Експедитору коносамент, як підтвердження наявності договору морського перевезення, на підставі якого Експедитор здійснює внутрішньопортове експедирування. Експедитор зобов`язується перерахувати грошові кошти за надані послуги, пов`язані з морським перевезенням вантажу, організатору такого перевезення. Сума, сплачена за морське перевезення вантажу, перераховується на підставі договору морського перевезення (коносамент) з Клієнтом. Відповідальність при морському перевезенні перед Клієнтом несе морський перевізник згідно з умовами коносаменту.
За умовами пункту 4.7 договору №0006 від 16.06.2019 усі ставки, тарифи, ціни та штрафи, зазначені у даному договору в доларах США, сплачуються у гривні за курсом, погодженим у заявці. У випадку відхилення погодженого курсу від міжбанківського курсу на дату зарахування грошових коштів на банківський рахунок Експедитора сторони даного договору погодили, що Клієнт зобов`язується провести додаткову оплату за послуги Експедитора протягом 1 банківського дня після дати виставлення рахунку Експедитора. Під терміном "додаткова оплата" розуміється грошова сума, розрахована за формулою: (КЗ - КВ) х ЕС = ДО, де: КЗ – курс гривні до долара США, зафіксований на міжбанківському валютному ринку на дату зарахування на банківський рахунок Експедитора грошових коштів в якості оплати по основному виставленому рахунку Експедитора за надані послуги мінус (-) КВ – курс гривні до долара США, зафіксованого на міжбанківському валютному ринку на дату виставлення основного рахунку Експедитора у відповідності до погодженої заявки помножити (х) ЕС – еквівалент вартості послуг Експедитора, виражений у доларах США у відповідності з погодженою заявкою дорівнює (=) ДО – додаткова плата.
Сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за даним договором відповідно до вимог законодавства України та умов даного договору (підпункт 5.1.1 пункту 5.1 договору №0006 від 16.06.2019).
Відповідно до підпункту 5.2.2 пункту 5.2 договору №0006 від 16.06.2019 Експедитор не несе відповідальність за вартість та якість вантажу, у тому числі внутрішньотарної недостачі, пошкодження вмісту вантажних місць у контейнері або автомобілі, доставленому з непошкодженими пломбами. Вантаж вважається прийнятим Клієнтом з моменту підписання відповідного товаросупровідного документа.
Згідно з підпунктами 5.3.2, 5.3.4 пункту 5.3 договору №0006 від 16.06.2019 Клієнт відшкодовує витрати, які фактично понесені Експедитором у зв`язку з виконанням його доручення. Дана умова діє і у випадку анулювання доручення, не надання вантажу або простою транспортних засобів, включаючи штрафи, накладені транспортними та іншими організаціями, та сплачує відповідну винагороду за вже надані послуги. У випадку прострочення Клієнтом здійснення платежу за надані Експедитором послуги Клієнт сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, які підлягає сплаті за кожний день та за весь період такого прострочення до моменту повного погашення суми заборгованості.
У пункті 8.1 договору №0006 від 16.06.2019 узгоджено, що строк дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами та до кінця календарного року. У разі відсутності пропозицій щодо розірвання даного договору за 20 днів до кінця року даний договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік.
Пунктами 8.3, 8.8 договору №0006 від 16.06.2019 передбачено, що даний договір включає в себе як даний документ, так і всі інші документи (акти виконаних робіт, рахунки-фактури, заявки Клієнта та інші), відповідно до яких визначається перелік послуг, що надаються Експедитором, їх ціна та інші умови договору. Сторони погодили, що до обміну оригіналами даного договору, додатки та доповнення до даного договору, заявки, у тому числі всі повідомлення, передані засобами факсимільного або електронного зв`язку, засобами інтернет зв`язку, мають юридичну силу.
Позивачем до позовної заяви додано копії:
-заявки на організацію транспортування та експедирування вантажу №018519 від 06.07.2021 до договору №0006 від 16.06.2019 (отримувачем вантажу визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ"; порт розвантаження – Одеса; пункт доставки (митниця/склад) – Львів, Радехівський р-н, с. Яструбичи, Стрилецька, 22д; тип та кількість контейнерів – 1х40НС TEMU6396091; вага вантажу (брутто) – 22000 кг; загальна вартість послуг – 1370 доларів США);
-заявки на організацію транспортування та експедирування вантажу №01 від 06.07.2021 до договору №0006 від 16.06.2019 (отримувачем вантажу вказано Товариство з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ"; порт розвантаження – Одеса; пункт доставки (митниця/склад) – Львів, Радехівський р-н, с. Яструбичи, Стрилецька, 22д; тип та кількість контейнерів – 1х20 CBHU4044138; вага вантажу    (брутто) – 22000 кг; загальна вартість послуг – 1600 доларів США);
-міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №18519 (відправник – Quanzhou Dongjie International CO., LTD CHINA; одержувач – Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕНТІО" (Львівська обл., Радехівський р-н, с. Яструбичи,                     вул. Стрилецька, буд. 22д); місце розвантаження вантажу – Україна; місце завантаження   вантажу – м. Одеса, ОМТП; вантаж – тканина спанбонд у контейнері 1х40 TEMU6396091; перевізник – Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС-ІСТ ПРОФІ КОНСАЛТ"; у графі 24 товарно-транспортної накладної міститься відмітка Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНТІО" про отримання вантажу);
-міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №19079/1 (відправник – Quangzhou Silique Surewin International Trade Service CO., LTD CHINA; одержувач – Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕНТІО" (Львівська обл., Радехівський р-н,    с. Яструбичи, вул. Стрилецька, буд. 22д); місце розвантаження вантажу – Україна; місце завантаження вантажу – м. Одеса, ОМТП; вантаж – нитка нетекстурована у контейнері 1х20 CBHU4044138; перевізник – Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС-ІСТ ПРОФІ КОНСАЛТ"; у графі 24 товарно-транспортної накладної міститься відмітка Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНТІО" про отримання вантажу);
-міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №19079/2 (відправник – Shunde Textiles Import and Export Company оf Guangdong China; одержувач – Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕНТІО" (Львівська обл., Радехівський р-н, с. Яструбичи, вул. Стрилецька, буд. 22д); місце розвантаження вантажу – Україна; місце завантаження вантажу – м. Одеса, ОМТП; вантаж – фурнітура (кріплення до ліжка) у контейнері 1х20 CBHU4044138; перевізник – Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС-ІСТ ПРОФІ КОНСАЛТ"; у графі 24 товарно-транспортної накладної міститься відмітка Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНТІО" про отримання вантажу);
-акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №2339 від 22.11.2021 на суму 64474,89 грн (підстава оформлення – договір №0006 від 16.06.2019; розрахунковий документ – рахунок на оплату покупцю №0000-002317 від 22.11.2021; додаткова інформація – CBHU4044138), на якому проставлено відмітку про його підписання зі сторони позивача електронним підписом та відмітку "Документ доставлено контрагенту" – відповідачу;
-рахунку на оплату №2317 від 22.11.2021 на загальну суму 64474,89 грн, виставленого позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" за договором №0006 від 16.06.2019;
-акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №2099 від 22.11.2021 на суму 130367,02 грн (підстава оформлення – договір №0006 від 16.06.2019; розрахунковий документ – рахунок на оплату покупцю №0000-002078 від 22.11.2021; додаткова інформація – TEMU6396091), на якому проставлено відмітку про його підписання зі сторони позивача електронним підписом та відмітку "Документ доставлено контрагенту" – відповідачу;
-рахунку на оплату №2078 від 22.11.2021 на загальну суму 130367,02 грн, виставленого позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" за договором №0006 від 16.06.2019;
-акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №369 від 20.12.2022 щодо компенсації втрат від курсових різниць у сумі 66287,17 грн (підстава оформлення – договір №0006 від 16.06.2019; розрахунковий документ – рахунок на оплату покупцю №0000-000380 від 20.12.2022), на якому проставлено відмітку про його підписання зі сторони позивача електронним підписом;
-рахунку на оплату №380 від 20.12.2022 на загальну суму 66287,17 грн, виставленого позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" за договором №0006 від 16.06.2019;
-платіжного доручення №1152 від 25.08.2022 про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 15000 грн з призначенням платежу "транспортно-експедиторські послуги зг.рах. 2317 від 22.11.21";
-платіжного доручення №1177 від 18.10.2022 про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 20000 грн з призначенням платежу "транспортно-експедиторські послуги зг.рах. 2317 від 22.11.21"; 
-картки рахунку (дані бухгалтерського обліку) Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" №361 за 26.11.2021-20.12.2022 щодо розрахунків з контрагентом – Товариством з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ";
-акту звірки взаємних розрахунків між сторонами за договором №0006 від 16.06.2019 за період 26.11.2021-20.12.2022, підписаного лише зі сторони товариства позивача.
Відповідачем до відзиву на позову було додано копію коносаменту №COSU6311496890.
За умовами частин другої-четвертої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною восьмою статті 80 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, зі змісту вищенаведених положень процесуального закону вбачається, що учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті (позову, відзиву на позов, письмових пояснень) або у строк, встановлений судом для їх подання. Водночас процесуальний закон також надає можливість особі подати докази поза межами встановленого законом або судом строку, але тільки за умови, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї.
При цьому необхідно враховувати, що чинний Господарський процесуальний кодекс України має на меті забезпечити своєчасний розгляд справ і правову визначеність, унеможливити зловживання процесуальними правами та підвищити ефективність судочинства в цілому, для чого встановлено точний порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо подання доказів. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно для того, щоб не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи.
Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків. Процесуальний строк виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, що направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених процесуальним законодавством часових рамках.
Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз Господарського процесуального кодексу України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.
Процесуальні строки, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи, також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків, оскільки з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.
За умовами статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.
Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
Суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини відновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було би несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.
Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.
Сам по собі факт подання стороною клопотання про поновлення строку не зобов`язує суд автоматично відновити цей строк, оскільки вказане клопотання з огляду на приписи процесуального закону повинно містити обґрунтування поважності пропуску такого строку, а за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються до господарського суду на загальних підставах.
Отже, поновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку учасником справи і лише сам факт звернення з відповідним клопотання про поновлення строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду поновити цей строк.
Системний аналіз положень частини восьмої статті 80 та частини другої статті 232 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що у разі подання учасниками справи доказів із пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про надання документів (доказів):
1) без клопотання про визнання причин неможливості подати такі докази відповідним учасником справи такими, що не залежали від нього; або
2) залишення такого клопотання без задоволення, – суд долучає відповідні документи (докази) до матеріалів справи, проте не приймає їх до розгляду, про що постановляє відповідну ухвалу. Чинним процесуальним законом не передбачено можливості повернення судом документів (доказів), поданих із пропуском строку, встановленого судом, тому правових підстав для їх повернення відповідному учаснику справи суд не має.
З огляду на викладене, документи, додані позивачем до відповіді на відзив б/н від 03.03.2023 (вх.№6931/23 від 03.03.2023), до письмових пояснень б/н від 22.03.2023 (вх.№9322/23 від 22.03.2023), до заяви б/н від 22.03.2023 (вх.№9384/23 від 23.03.2023), до заяви б/н від 23.03.2023 (вх.№9349/23 від 23.03.2023), до письмових пояснень б/н від 23.03.2023 (вх.№9670/23 від 27.03.2023), до письмових пояснень б/н від 03.03.2023 (вх.№10179/23 від 29.03.2023) та до клопотання б/н від 12.04.2023 (вх.№12057/23 від 13.04.2023), колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вони подані Товариством з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" з пропуском встановленого процесуальним законом строку на подання доказів та без клопотання про поновлення такого строку.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 226129,09 грн основної заборгованості, а також 7267,11 грн 3% річних, 59873,38 грн інфляційних втрат та 85210,40 грн штрафних санкцій, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" прийнятих на себе зобов`язань за договором №0006 від 16.06.2019.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 29474,89 грн основної заборгованості з оплати вартості послуг транспортування позивачем вантажу у контейнері CBHU4044138 та недоведеності надання відповідачу послуг з транспортування вантажу у контейнері TEMU6396091. Водночас суд першої інстанції встановив неправильність проведеного позивачем розрахунку штрафних санкцій та компенсаційних нарахувань, у зв`язку з чим здійснив власний розрахунок в межах визначених Товариством з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" періодів, та відмовив позивачу у стягненні з відповідача курсової різниці, оскільки підставою для нарахування відповідної суми є вартість послуг транспортного експедирування у доларах США, визначена у заявках, не прийнятих судом до уваги в силу частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України.
Південно-західний апеляційний господарський суд не погоджується з вищенаведеним висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів зазначає, що за своєю юридичною природою укладений між сторонами договір №0006 від 16.06.2019 є договором транспортного експедирування.
Згідно зі статтею 929 Цивільного кодексу України, яка узгоджується із положеннями статті 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначені Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність".
Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що транспортно-експедиторська    діяльність – це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.
За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (частина перша статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність").
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується з юридично значущих фактів, які визначаються виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.
З огляду на те, що відповідачем заперечується факт існування у нього заборгованості за договором №0006 від 16.06.2019, яка була заявлена Товариством з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" до стягнення у даній справі, апеляційний господарський суд вважає за необхідне першочергово встановити обставину наявності/відсутності такої заборгованості та її розмір (у разі наявності). Відповідна обставина має бути встановлена виходячи з наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які відображають реальні господарські операції за вказаним правочином, зміст таких операцій та вартість відповідних послуг (у випадку їх надання).
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
За змістом цієї ж статті господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
В силу частин першої, другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, визначено, що господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи – це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що, з огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).
Частинами одинадцятою-тринадцятою статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" унормовано, що перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
У підпункті 5.2.2 пункту 5.2 договору №0006 від 16.06.2019 сторонами узгоджено, що вантаж вважається прийнятим Клієнтом з моменту підписання відповідного товаросупровідного документа.
За приписами частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що зміст доданих позивачем до позовної заяви міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) №18519, №19079/1 та №19079/2 жодним чином не підтверджує факт надання позивачем відповідачу послуг на підставі укладеного між ними договору №0006 від 16.06.2019, тим більше, що інші докази, які б свідчили про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" уповноважило Товариство з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" здійснювати транспортування та видачу вантажу Товариству з обмеженою відповідальністю "СЕНТІО", у зв`язку з чим позивачем, в свою чергу, було залучено до виконання зобов`язань з перевезення вантажу Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕКС-ІСТ ПРОФІ КОНСАЛТ", у матеріалах справи відсутні.
Наявні у матеріалах справи копії актів здачі-приймання робіт (надання послуг) №2339 від 22.11.2021, №2099 від 22.11.2021 та №369 від 20.12.2022 відповідачем не підписані, відбиток печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" на них також відсутній. Крім того, позивачем разом з позовною заявою не подано доказів надсилання/надання вищенаведених актів відповідачу, як того вимагають узгоджені сторонами умови договору №0006 від 16.06.2019, при цьому проставлена на них Товариством з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" відмітка "Документ доставлено контрагенту" за відсутності відповідних доказів їх направлення/доставки жодним чином не підтверджує отриманням цих документів відповідачем.
Виставлені позивачем рахунки на оплату №2317 від 22.11.2021, №2078 від 22.11.2021 та №380 від 20.12.2022 також не можуть підтвердити факт надання відповідачу послуг за договором №0006 від 16.06.2019, адже за своєю правовою природою вказані рахунки є документами, які містять тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати грошові кошти в якості оплати, при цьому вони не включають в себе жодних відомостей про первинні документи, на підставі яких вони були сформовані та виставлені.
Наданий позивачем до суду першої інстанції акт звірки взаємних розрахунків між сторонами за договором №0006 від 16.06.2019 за період 26.11.2021-20.12.2022 жодним чином не підтверджує факт існування у Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" заборгованості за цим договором, оскільки цей акт відповідачем не підписаний, а відображена у ньому інформація не підтверджена первинними документами, які б свідчили про здійснення на підставі зазначеного правочину господарських операцій (надання послуг). Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках – рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, лише за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами.
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до умов пунктів 1.2, 1.3 договору №0006 від 16.06.2019 умови перевезення, характеристика вантажу, вид транспорту, вартість послуг Експедитора, а також інші умови, пов`язані із виконанням умов даного договору, встановлюються у погоджених сторонами заявках, які є невід`ємною частиною договору та надаються Клієнтом Експедитору під кожне конкретне перевезення.
Як вбачається з матеріалів справи, з огляду на те, що відповідачем заперечувався факт підписання заявок на організацію транспортування та експедирування вантажу №018519 від 06.07.2021 та №01 від 06.07.2021 до договору №0006 від 16.06.2019, копії яких були додані позивачем до позовної заяви, місцевий господарський суд шляхом постановлення протокольної ухвали від 21.03.2023 задовольнив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" та витребував у Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" оригінали зазначених документів для огляду в судовому засіданні, між тим на вимогу суду оригінали цих доказів позивачем не були надані з посиланням на їх втрату.
Відповідно до частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а відтак для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19).
Отже, оскільки копії заявок на організацію транспортування та експедирування вантажу №018519 від 06.07.2021 та №01 від 06.07.2021 до договору №0006 від 16.06.2019, що містяться в матеріалах справи та надані позивачем в обґрунтування підстав заявленого позову, були поставлені відповідачем під сумнів на їх відповідність оригіналу та існування взагалі, судом першої інстанції під час оцінки письмових доказів у даній справі правомірно враховано приписи частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.08.2023 у справі №910/17281/21, від 12.07.2023 у справі №902/1076/21.
За таких обставин, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що ним не беруться до уваги в якості доказів на підтвердження замовлення відповідачем у позивача на підставі договору №0006 від 16.06.2019 послуг з перевезення вантажів (зокрема, у контейнерах TEMU6396091 та CBHU4044138) та узгодження вартості таких послуг, наявні у матеріалах справи копії заявок на організацію транспортування та експедирування вантажу №018519 від 06.07.2021 та №01 від 06.07.2021 до договору №0006 від 16.06.2019.
Сам по собі факт часткової оплати відповідачем рахунку №2317 від 22.11.2021 жодним чином не свідчить про узгодження сторонами вартості послуг з транспортування вантажу у контейнері CBHU4044138 на виконання договору №0006 від 16.06.2019 на суму 64474,89 грн, оскільки така вартість повинна бути попередньо (тобто до надання послуг з перевезення) узгоджена у відповідній заявці, на підставі якої в подальшому за результатами надання послуг оформлюється відповідний акт виконаних робіт (наданих послуг) та, як наслідок, виставляється рахунок, а тому, з огляду на не прийняття до уваги наявних у матеріалах справи копій заявок, позивачем не доведено правомірності виставлення зазначеного рахунку з включенням до нього відповідних сум.
Водночас колегією суддів враховується, що наявні у матеріалах справи копії коносаменту №COSU6311496890 та платіжних доручень №1152 від 25.08.2022 і №1177 від 18.10.2022 на загальну суму 35000 грн підтверджують факт надання відповідачу послуг з транспортування вантажу у контейнері CBHU4044138, що не заперечується відповідачем. Між тим, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів узгодження сторонами вартості вищенаведених послуг, позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості з оплати цих послуг.
Зазначене безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду при ухваленні оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим, не зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження узгодження сторонами вартості послуг, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про необхідність стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 29474,89 грн основного боргу (залишок суми, несплаченої за рахунком №2317 від 22.11.2021).
Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем факту існування у відповідача заборгованості за договором №0006 від 16.06.2019, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 226129,09 грн основного боргу.
Крім того, з огляду на недоведеність Товариством з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" факту існування основної заборгованості у заявленому до стягненні розмірі, та, як наслідок, наявності правових підстав для здійснення штрафних та компенсаційних нарахувань на заборгованість у такому розмірі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 59873,38 грн інфляційних втрат, 7267,11 грн 3% річних та 85210,40 грн штрафних санкцій.
Твердження позивача про правомірність заявлення ним вимог про стягнення з відповідача заборгованості з нарахованої останньому курсової різниці колегією суддів також оцінюються критично, оскільки за умовами пункту 4.7 договору №0006 від 16.06.2019 усі ставки, тарифи, ціни та штрафи, зазначені у даному договору в доларах США, сплачуються у гривні за курсом, погодженим у заявці, між тим, беручи до уваги не прийняття до уваги наявних у матеріалах справи копій заявок на підставі частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не доведено погодження сторонами відповідного курсу, як і самого факту узгодження сторонами вартості послуг на підставі вказаного договору.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 19.04.2023 у справі №916/106/23 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 29474,89 грн основного боргу, 15670,79 грн інфляційних втрат, 20069,53 грн штрафних санкцій, 1818,47 грн 3% річних та 2147,20 грн судового збору з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позову та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" та Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" покладаються на позивача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю        "АФ-ГРУПП" відмовити.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 19.04.2023 у справі №916/106/23 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" 29474,89 грн основного боргу, 15670,79 грн інфляційних втрат, 20069,53 грн штрафних санкцій, 1818,47 грн 3% річних та 2147,20 грн судового збору скасувати, у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, в решті – залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
"У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" про стягнення 378479,98 грн відмовити.
Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покласти на позивача".
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" та Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП".
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АФ-ГРУПП" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БАГІРОВ ШИПІНГ ЕЙДЖЕНСІ" 4026 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 04.09.2023.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           К.В. Богатир

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук