ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 вересня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 759/14178/21
провадження № 51-3050км23
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 ,
потерпілого                                                ОСОБА_8 ,
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя м. Києва, раніше не судимого, 
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року 
ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього ряд обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
Згідно з цим вироком потерпілий ОСОБА_8 29 червня 2017 року близько 20:10 повертався до місця свого проживання та проходив неподалік бювета, що поблизу КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва, розташованого на вул. Симиренка, 10 у м. Києві, де побачив наглядно знайомого ОСОБА_7 , який сидів на бордюрі та розпивав алкогольні напої. ОСОБА_8 розпочав з ОСОБА_7 розмову з приводу повернення грошових коштів, у результаті чого відбувся словесний конфлікт, і в ОСОБА_7 , обуреного словами ОСОБА_8 , на ґрунті неприязних відносин виник умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень. Із цією метою ОСОБА_7 дістав з кишені невстановлений гострий предмет по типу ножа, різко підвівся з бордюру, наблизився впритул до ОСОБА_8 та умисно завдав указаним предметом одного удару потерпілому в ділянку черевної порожнини, чим спричинив проникаюче колото-різане поранення живота, що належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Київський апеляційний суд 13 квітня 2023 року скасував вирок місцевого суду в частині звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК та постановив новий, яким засудив ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
 
В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і його особі через суворість, просить змінити вирок суду апеляційної інстанції та звільнити його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК. Вважає, що призначене судом апеляційної інстанції покарання у виді реального його відбуття, є явно несправедливим через суворість та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і його особі. На переконання засудженого вірним висновок місцевого суду про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства і для цього є достатні підстави.  
 
Стверджує, що апеляційний суд безпідставно не врахував, що конфлікт насамперед спровокував потерпілий, який звернувся до нього з приводу повернення боргу, а висновок суду про те, що вимога потерпілого про повернення боргу була правомірною є хибним. Безпідставно також суд не врахував добровільного відшкодування потерпілому матеріальних збитків в розмірі 15000 грн.
 
Крім того засуджений, вважає необґрунтованим посилання суду апеляційної інстанції на те, що він перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом у КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» з діагнозом «розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності», оскільки відповідно до довідки із вказаного закладу від 06 квітня 2023 року він під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. До того ж вважає необґрунтованою позицію суду апеляційної інстанції про те, що він не є батьком неповнолітньої дитини, оскільки допитана в суді першої інстанції його цивільна дружина, підтвердила факт наявності у них спільної дитини 2016 року народження.
 
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні
 
Засуджений підтримав доводи касаційної скарги та просив її задовольнити.
 
Захисник підтримав позицію підзахисного викладену у касаційній скарзі, просив  звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК. 
 
Прокурор та потерпілий просили касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, захисника, вислухавши позицію прокурора, потерпілого та перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального Кодексу (далі-КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірності фактичних обставин кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій засудженого за ч. 1 
ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
 
Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, оскільки безпідставно не застосовано приписів статей 75, 76 КК, колегія суддів уважає безпідставними.
 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. 
 
Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
 
Під особою обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.
 
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
 
За ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок у частині застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, вказав, що місцевий суд не навів переконливих мотивів на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування ним реального покарання. 
 
При цьому звернув увагу, що засуджений вчинив тяжкий злочин, після його скоєння не вжив жодних заходів для надання потерпілому допомоги і просто залишив місце вчинення кримінального правопорушення, завдану потерпілому шкоду, пов`язану з витратами на лікування від його злочинних дій, відшкодував лише у 2022 році, тобто через п`ять років після вчинення кримінального правопорушення, а моральну шкоду не відшкодував.
 
Суд також зважив на обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
 
Доводи засудженого про безпідставне посилання апеляційним судом на фактичні дані довідки КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» про його перебування під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом є необґрунтованими.  
 
Так, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи керується письмовими матеріалами наявними у кримінальному провадженні, що були досліджені місцевим судом. Тому цей суд обґрунтовано врахував, що станом на час вчинення кримінального правопорушення засуджений перебував на диспансерно-динамічному закладі з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, що підтверджується довідкою від 27 травня 2021 року № 446616, наявною в матеріалах кримінального провадження ( Т.1 а.с. 127). 
 
Також суд апеляційної інстанції, вмотивував свій висновок про те, що матеріали кримінального провадження не містять фактичних даних щодо наявності в 
ОСОБА_7 дитини, оскільки в копії свідоцтва про народження малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 засуджений ОСОБА_7 не зазначений як батько. Окрім цього, відсутні дані, що  малолітній ОСОБА_9 перебуває на утриманні засудженого. 
 
Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК, суд врахував, сукупність обставин, в тому числі, що він вчинив умисний тяжкий злочин, наслідки діяння, дані про особу засудженого, його щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також позицію потерпілого, який в суді першої інстанції наполягав на призначенні ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі, аналогічна позиція потерпілого була і під час касаційного розгляду.  
 
Отже, на переконання колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_7 апеляційним судом покарання у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК, відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК. Це покарання з огляду на положення ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність і принципами співмірності та індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.Підстав уважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що вказано в касаційній скарзі, не вбачається.
 
Будь-яких інших доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства касаційна скарга не містить. 
 
Крім цього, касаційна скарга засудженого не містить переконливих аргументів та обставин, які дають підстави для застосування ст. 75  КК.
 
Вирок апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 409, 420 КПК.
 
Неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які би могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни вироку апеляційного суду, не встановлено.
 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив:
 
Вирок Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а  касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                              ОСОБА_3