Номер провадження: 22-ц/813/1531/23 
Справа № 523/14221/16-ц
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія 27

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеса з позовом про стягнення з ОСОБА_6 боргу за договором позики: від 23 жовтня 2013 року – 140000 грн та відсотки в сумі 14000 грн, інфляційне збільшення суми боргу 157291 грн, та за договором позики від 25 листопада 2013 року у розмірі 157990 грн, відсотки по договору у розмірі 80593 грн. Позов обґрунтований тим, що між сторонами на виконання вищезазначених договорів позики були складені відповідні розписки про отримання суми коштів з процентною ставкою 2% в місяць. Порядок та строки повернення боргу обумовлені в договорах та визначені в розписках. 01 травня 2016 року відповідач ОСОБА_6 повернув позивачу 30000 грн та відсотки щомісячно в сумі 4400 грн по квітень 2016 року включно, з яких 3400 грн – це відсотки по договору від 23 березня 2013 року, 1000 грн - це частина відсотків по договору позики від 25 листопада 2013 року (т. 1, а.с. 1-21).
28 березня 2017 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 були задоволені в повному обсязі (т. 1, а.с. 87-88).
30 травня 2018 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_7 подав заяву про скасування заочного рішення, в якій просив скасувати заочне рішення, справу призначити до підготовчого судового засідання в загальному порядку, а також вказав, що ним в підготовчому судовому засіданні буде заявлено клопотання про вступ у справу на боці відповідача як спадкоємця та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. До заяви про скасування заочного рішення було додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 94-113).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 року було скасоване, справу призначено до розгляду у загальному порядку (т. 1, а.с. 145-146).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення суми боргу, як правонаступників відповідача ОСОБА_6 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючу в своїх інтересах та в інтересах малолітнього - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 2, а.с. 2).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 15 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення суми боргу було відмовлено (т. 2, а.с. 176-178).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що у передбачений строк звернувся до спадкоємців із вимогою, що підтверджується надісланою в нотаріальну контору претензією про повернення заборгованості, та відповідачі, як спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови договору, прийняли спадщину, в силу статей 1281 та 1282 ЦК України зобов`язанні у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора. Проте, апелянт стверджує, що судом першої інстанції не враховано даного фату, при цьому, встановивши, що обставини укладення договорів позики від 23 жовтня 2013 року та 25 листопада 2013 року на суму 170000 грн, 6100 дол. США доведені. На думку апелянта, він звернувся із вимогою відповідно до положень ст. 1281 ЦК України, оскільки спадкоємці свого обов`язку не виконали, доказів одноразового платежу на задоволення вимог кредитора суду не надано, тому позовні вимоги підлягають задоволенню (т. 2, а.с. 181-196).
27 липня 2021 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх дітей: неповнолітнього ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 15 червня 2021 року, в якій просила суд оскаржуване рішення змінити в мотивувальній частині та відмовити в задоволені позовних вимог з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги стверджувала, що на момент звернення з позовом до суду прострочення виконання боржником грошового зобов`язання за наданими позивачем розписками не настало, а тому в даному випадку законних підстав для звернення до суду із вимогами про стягнення боргу та інфляційних збитків за весь час прострочення немає. Натомість, на думку апелянта, всупереч наведеним об`єктивним та очевидним даним, в оскаржуваному рішенні суд безпідставно вказав, що порядок та строки повернення боргу обумовлені в договорах та визначені в розписках, проте судом не враховано та залишено без належної оцінки відсутність вказаних істотних умов у згаданих розписках, що, в свою чергу, унеможливлює встановлення терміну вимоги за вказаними розписками. Також апелянт стверджує, що без належної оцінки судом першої інстанції було залишено відсутність доказів факту звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення коштів на підставі згаданих розписок (т. 2, а.с. 202-215).
Ухвалами Одеського апеляційного суду від 26 липня 2021 року та 15 листопада 2021 року (головуючий - суддя Гірняк Л.А.) були відкриті апеляційні провадження та ухвалою від 13 грудня 2021 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 199, 223, 225).
04 січня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначив, що реальність та наявність у померлого боргу підтверджується тим, що 01 травня 2016 року ОСОБА_6 особисто повернув йому кошти у розмірі 30000 грн, відсотки він отримував щомісячно лише у сумі 4400 грн по квітень 2016 року включно, 3400 грн – це відсотки по договору від 23 жовтня 2013 року, 1000 грн – це частина відсотків по договору позики від 25 листопада 2013 року, іншу частину основного боргу, як вказує позивач, він не отримував. Також, позивач наголошує, що він як кредитор спадкодавця 03 серпня 2018 року звернувся через нотаріуса до спадкоємців з вимогою кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, яка була долучена до матеріалів справи. З огляду на це, позивач вважає, що оскільки у передбачений законом строк він пред`явив вимоги до спадкоємців, що підтверджується надісланою в нотаріальну контору претензією про повернення заборгованості, а відповідачі, як спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови договору, прийняли спадщину і в силу ст.ст. 1281 та 1282 ЦК України зобов`язані у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора. Тому, позивач просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення (т. 2, а.с. 231-235).
Рішенням Вищої ради правосуддя № 126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_8 було звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.
Протоколом повторно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено на колегію суддів: головуючого суддю Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеду С.М. (т. 3, а.с. 107-108).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13 липня 2023 року (т. 3, а.с. 109-111).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
У судовому засіданні 13 липня 2023 року ОСОБА_1 просив задовольнити його апеляційну скаргу і відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача. ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримала, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала. Від представника відповідача – адвоката Чернеги В.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відхилити.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обставини укладення договорів позики від 23 жовтня 2013 року та 25 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на 170000 грн та 6100 доларів США, а також часткове повернення боргу – доведені. Суд першої інстанції встановив, що кредитор спадкодавця звернувся з вимогою відповідно до положень ст. 1281 ЦК України. Спадкоємці свій обов`язок, встановлений ст. 1282 ЦК України, не виконали, доказів одноразового платежу на задоволення вимог кредитора суду не надано. Суд першої інстанції також зазначив, що позбавлений можливості задовольнити вимоги кредитора через звернення стягнення на майно, яке передано спадкоємцям в натурі через не визначення меж вартості майна, яке отримано кожним спадкоємцем в натурі, так і вимоги такої не заявлялось. Через вищевказані обставини справи суд першої інстанції вирішив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що кредитор спадкоємця не позбавлений захисту свого права у спосіб, визначений ч. 2 ст. 1282 ЦК України (т. 2, а.с. 177-178).
Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обставини справи та оцінка апеляційного суду.
З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений договір позики на суму 170 000 гривень.
25 листопада 2013 року між тими самими сторонами був укладений ще один договір позики на суму 6100 доларів США. 
На підтвердження укладання договорів позики відповідачем були складені відповідні розписки про отримання суми коштів з процентною ставкою під 2% в місяць. Порядок та строки повернення були обумовлені договорами та зазначені в розписках (т. 1, а.с. 9). 
01 травня 2016 року відповідач повернув позивачу кошти у розмірі 30000 грн, відсотки отримував щомісячно лише у сумі 4400 грн по квітень 2016 року включно, 3400 грн - це відсотки по договору від 23 жовтня 2013 року, 1000 грн – це частина відсотків по договору позики від 25 листопада 2013 року (т. 1, а.с. 9 зворот). 
Іншу частину основного боргу та залишок по відсоткам, як зазначає позивач, він не отримував, а тому у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договорами позивач звернувся до суду із відповідним позовом до ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 2).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч.ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц). 
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження наявності заборгованості позивач долучив до матеріалів справи копії боргових розписок. Договори позики, на підтвердження яких були видані відповідні розписки, недійсними не визнавалися. Оригінали оглянуті в судовому засіданні. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 не складав боргові розписки від 23 жовтня 2013 року та від 25 листопада 2013 року матеріали справи не містять. А тому, суд апеляційної інстанції вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення боргу за вказаними розписками обґрунтованими.
Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер (т. 1, а.с.184).
З матеріалів спадкової справи, копія якої була витребувана на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені, а також в інтересах дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 1, а.с. 183, 195, 196).
Позивач, як кредитор спадкодавця, звернувся через нотаріуса з вимогою до спадкоємців 03 серпня 2018 року (т. 1, а.с. 258-259). Докази задоволення вимог кредитора спадкоємцями в матеріалах справи відсутні.
Як вже зазначалося вище, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення суми боргу, як правонаступників відповідача ОСОБА_6 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючу в своїх інтересах та в інтересах малолітнього - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 2, а.с. 2).
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відповідачів, суд першої інстанції зазначив, що позбавлений можливості задовольнити вимоги кредитора через звернення стягнення на майно яке передано спадкоємцям в натурі через не визначення меж вартості майна, яке отримано кожним спадкоємцем в натурі, так і вимоги такої не заявлялось (т. 2, а.с. 178).
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.
В апеляційній скарзі, позивач наголошував на тому, що відповідачі, як спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови договору, прийняли спадщину, а тому в силу статей 1281 та 1282 ЦК України зобов`язанні у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора (т. 2, а.с. 187).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За ч.ч. 3-5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Положення вказаної статті визначають, також, терміни та умови, за наявності яких кредитор має право пред`явити вимоги до спадкоємців боржника.
Згідно з положеннями ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. 
Вимога може бути пред`явлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця.
Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо, а через нотаріуса не суперечить приписам ч. 2 ст. 1281 ЦК України. При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один зі спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.
Відповідачі зареєстровані були разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідками, які наявні у спадковій справі (т. 1, а.с. 185-190). Тобто, відповідно до положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такими, які фактично прийняли спадщину. Відомості про відмову від прийняття спадщини у матеріалах справи відсутні, з огляду на що вимоги кредитора до спадкоємців, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо посилання суду першої інстанції на те, що кредитор спадкодавця не позбавлений захисту свого права у спосіб, визначений ч. 2 ст. 1282 ЦК України та неможливість звернення стягнення на майно, яке передане спадкоємцям в натурі, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до спадкоємців, суд першої інстанції не звернув уваги на обов`язок спадкоємців відповідати за борги кредитора у межах вартості спадкового майна, та неправильно тлумачив положення ч. 2 ст. 1282 ЦК України.
Зокрема, із системного аналізу наведених вище норм матеріального права та ч. 2 ст. 1282 ЦК України випливає, що кредитор не позбавлений можливості у разі відмови спадкоємців від обов`язкового одноразового платежу, пред`явити вимогу про стягнення цієї суми, яка судом стягується з урахуванням вартості прийнятого спадкового майна, звернення стягнення на яке, при наявності рішення суду, буде здійснено в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Більш того, з врахуванням розміру заборгованості більш ефективним способом захисту прав кредитора буде саме стягнення заборгованості, а не звернення стягнення на спадкове майно. При цьому, вибір способу захисту належить кредитору (ст. 20 ЦК України), так само як і визначення конкретного способу захисту як найефективнішого (ст. 5 ЦПК України).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, саме на суд покладається обов`язок з`ясувати дійсну природу позовних вимог та в контексті дотримання балансу інтересів сторін обрати ефективний спосіб захисту прав особи, яка звернулась до суду з відповідним позовом, дотримуючись при цьому основних принципів судочинства.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що визначення дійсного змісту позову та правової природи позовних вимог є запобіжним чинником затягування вирішення спору між сторонами та формальної необхідності повторного звернення до суду з позовними вимогами в правильній редакції.
Таким чином висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі через обрання позивачем неправильного способу захисту порушених цивільних прав не відповідає діючому цивільному законодавству та матеріалам справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог з підстав, зазначених вище.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказувала на те, що суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими обставини укладення договорів позики від 23жовтня 2013 року та від 25 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , оскільки достовірність розписок, наданих позивачем, судом першої інстанції належним чином не встановлювалося (т. 2, а.с. 206).
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ініціювала питання щодо проведення судової почеркознавчої експертизи (т. 2, а.с. 36-38). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2019 року клопотання відповідача було задоволено та призначено почеркознавчу експертизу (т. 2, а.с. 42-44). 05 листопада 2019 року до районного суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та рахунок за її проведення (т. 2, а.с. 57-60), копія яких була направлена учасникам справи (т. 2, а.с. 61) та отримана ОСОБА_2 04 грудня 2019 року (т. 2, а.с.78). 20 грудня 2019 року відповідачка направила до суду клопотання про надання додаткового часу для збору документів із вільними зразками підпису ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 80), однак рахунок за проведення експертизи відповідач не оплатила про надання додаткового строку для оплати експертизи відповідач не заявляла. У зв`язку з цим ухвала про призначення судової почеркознавчої експертизи була залишена судовим експертом без виконання, про що 07 квітня 2020 року експерт направив до суду відповідне повідомлення (т. 2, а.с. 82). Доводи апелянта про те, що остання не отримувала копію рахунку на проведення експертизи апеляційний суд не приймає, оскільки в ухвалі про проведення експертизи суд першої інстанції вказав, що покладає обов`язок зі сплати рахунку за проведення експертизи саме на відповідача (т. 2, а.с. 44). Крім того, згідно з супровідним листом про направлення клопотання експерта відповідачці копія клопотання була направлена на 3 аркушах (тобто із відповідними додатками) (т. 2, а.с. 61). При цьому у графі додатки до супровідного листа експерта зазначено про долучення рахунку за проведення експертного дослідження (т. 2, а.с. 58).
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_2 . При цьому, апеляційний суд також зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України від 18 липня 2006 року п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на викладене та враховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року – скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики від 23 жовтня 2013 року у розмірі 140000 грн, відсотки по договору позики від 23 жовтня 2013 року в розмірі 14000 грн, інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 157291 грн, за договором позики від 23 листопада 2013 року у розмірі 157990 грн, відсотки за договором позики від 23 листопада 2013 року у розмірі 80593 грн, як спадкоємців ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , в межах вартості прийнятого у спадщину майна.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішень

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 21 липня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дришлюк