Ухвала
 
07 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 523/12878/20
провадження № 61-9948ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до                               ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.
 
В обґрунтування позову зазначала, що 28 листопада 2003 згідно договору дарування № 5644 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 отримала в дар 227/1000 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 та розташоване на земельній ділянці площею: 1035 кв. м кадастровий номер: 5110137600:18:012:0005, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Вказувала, що співвласниками цієї земельної ділянки є відповідачі у справі та ОСОБА_4 , яким належить по 1/3 частки земельної ділянки. ОСОБА_4 померла                      ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на частку земельної ділянки, на якій розташована частина будинку. 
 
У зв`язку з тим, що відповідачі здійснюють успадкування земельної ділянки, на якій розташований об`єкт її нерухомості позивача, просила суд визнати за нею право власності на 227/1000 частин вказаної земельної ділянки.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року                                           у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що визначення частки позивачки у праві власності на земельну ділянку неможливе, оскільки останньою не зазначена вартість частини будинку для визначення частки пропорційно праву власності на будівлю; на момент переходу права власності на частину будинковолодіння до позивачки земельна ділянка належала на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, які не здійснили жодних дій щодо переходу права власності до позивача належної їм земельної ділянки у розумінні статті 140 ЗК України, а позбавлення будь-кого із співвласників належної їм земельної ділянки неможливо; сторони договору не обумовили, а позивачка у позові не обґрунтувала, розмір земельної ділянки, яка має перейти у її власність; частки співвласників будинковолодіння з 2003 року були змінені на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2004 року про затвердження мирової угоди, згідно якої ОСОБА_1 мав збудувати сарай розміром 2х4 м, та згідно технічного паспорту від 09 січня 2014 року на земельній ділянці є самочинно збудовані об`єкти.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси            від 07 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов  ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 227/1000 частин земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137600:18:012:005.
 
Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на час відчуження частини будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 була власником 1/3 частини земельної ділянки, то частка в розмірі - 27/1000 у праві власності на будинок не перевищує частку в праві власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_4 , і визнання права за ОСОБА_2 на 27/1000 частин земельної ділянки не позбавляє прав на земельну ділянку відповідачів, оскільки її розмір не виходить за розмір частки, що належав ОСОБА_4 на час дарування відповідної частки будинку.
 
01 липня 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року,                   в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.
 
Позивач визначає ціну позову на момент звернення до суду із таким позовом, яка є незмінною, крім випадків збільшення позовних вимог та зміни предмета позову, для розрахунку судових витрат, зокрема під час звернення до судів апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Предметом позову у цій справі є 227/1000 земельної ділянки, вартість якої встановлено позивачкою у розмірі 199 507,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (268 400,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи                               від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня                  2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак       І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний