ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5605/23 Справа № 204/7726/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Терехов Антон Віталійович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2023 року в цивільній справі номер 204/7726/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський Агрегатний Завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський Агрегатний Завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 13.08.1998 року була прийнята на роботу до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». 14.07.2019 року позивачем була подана заява про звільнення. Проте, після подання заяви про звільнення та відпрацювання двотижневого терміну, позивачу не було повідомлено про результат розгляду заяви про звільнення, не видано трудової книжки та не проведено виплати всіх сум, що належать позивачу до сплати. 
26.10.2020 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 35930,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 120782,76 грн. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, крім вищезазначеного, стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 27698,92 грн. 
Разом із цим, відповідач навіть після набрання судовим рішенням законної сили продовжив порушувати трудові права позивача, що полягало у не оформленні звільнення та не видачі позивачу спочатку трудової книжки, а в подальшому наказу про звільнення. Відповідач лише 27.08.2021 року оформив та видав позивачу наказ про припинення трудового договору. 
Крім зазначеного, позивач вбачає наявність законних підстав для відшкодування моральної шкоди. 
Так, позивачка тривалий час не могла працювати, оскільки відповідач незаконно документально не оформлював припинення трудового договору, не видавав їй трудову книжку та наказ про звільнення, позивачка не отримувала заробітну плату. Наведене негативно вплинуло на загальний стан позивача, який є пригніченим, позивач постійно зазнає душевних страждань внаслідок допущених протиправних дій з боку відповідача, у зв`язку із чим вимушена звернутись до суду.
Позивачка просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.10.2020 року по 09.06.2021 року за затримку видачі трудової книжки у розмірі 59651,74 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2021 року по 09.06.2021 року за затримку видачі копії наказу про звільнення у розмірі 19750,64 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000 грн.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Дніпропетровський Агрегатний Завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2021 року по 09.06.2021 року за затримку видачі трудової книжки у розмірі 25066 (двадцять п`ять тисяч шістдесят шість) грн 12 (дванадцять) коп.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог не погодилась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Терехов А.В., подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції належним чином не з`ясував обставин, що мають значення для вирішення справи, надав невірну юридичну оцінку фактичним обставинам справи, через що прийшов до хибних висновків, які не відповідають обставинам справи та допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідач навіть після набрання судовим рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2020 року законної сили продовжив порушувати трудові права позивачки, що полягало у неоформлені звільнення та не видачі їй спочатку трудової книжки, а в подальшому наказу про звільнення. Лише 27.08.2021 року відповідач оформив та видав позивачці наказ про припинення трудового договору.
Суд першої інстанції безпідставно врахував початок нового періоду порушення відповідачем вимог ст. 47 Кзпп України з моменту набрання законної сили рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №204/5187/20 тобто з 23.03.2021 року, оскільки цим рішенням середній заробіток за затримку видачі трудової книжки було стягнуто лише за період з 29 липня 2019 року по 26 жовтня 2020 року, а працівникові має виплачуватися середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, та помилково відмовив у стягненні середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки з 27.10.2020 року по 22.03.2021 року.
Починаючи з 10.06.2021 року власник або уповноважений ним орган був зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 1 статті 47, ч. 5 статті 235 Кзпп України, що призвело до відмови у стягненні з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2021 року по 26.08.2021 року за час затримки видачі копії наказу про звільнення.
Суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір моральної шкоди до 2000,00 грн.
Від відповідача Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський Агрегатний Завод» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він росив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Доводи, викладені позивачкою, не відповідають дійсності, а сама позивачка намагається умисно ввести в оману колегію суддів апеляційної інстанції, приховуючи обставини, які прямо стосуються даної справи.
Позивачкою фактично двічі отримано грошові кошти на суму 69754,00 грн за одні й ті самі періоди, а саме: безпосередньо від відповідача та шляхом примусового стягнення всієї суми за судовим рішенням, внаслідок приховування позивачкою факту отримання частини заборгованості безпосередньо від відповідача, тобто часткового виконання рішення суду.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2020 року у справі №204/5187/20 між тими самими сторонами було стягнуто на користь ОСОБА_1 , зокрема, середній заробіток за період з 29 липня 2019 року по 26 жовтня 2020 року.
Подавши на примусове виконання виконавчий лист по справі №2040/5187/20, позивачка приховала від державного виконавця факт часткового погашення суми заборгованості відповідачем і наполягала на виконанні судового рішення в повному обсязі, внаслідок чого державним виконавцем було примусово стягнуто з відповідача всю суму за виконавчим документом у повному обсязі та перераховано ці кошти позивачці.
Позовна вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню, адже розмір заявленої моральної шкоди позивачкою жодним чином не обґрунтований і є неспівмірно завищеним відносно розміру основних позовних вимог.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачка ОСОБА_1 з 13.08.1998 року працювала на ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 14-15).
Після фактичного припинення трудових відносин позивача в Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», останній не провів з нею остаточний розрахунок та у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі, у зв`язку з чим у 2020 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку.
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 35930,00 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки у розмірі 120782,76 грн. (а.с. 16-23).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, окрім вищезазначеного, стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 27698,92 грн без врахування податкових витрат (а.с. 24-26).
Копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачці у день фактичного звільнення, тобто 28 липня 2019 року, виготовлені та вручені не були, що підтверджується копією наказу №633к від 27.08.2021 року про звільнення, де у графі «з наказом ознайомлений - ОСОБА_1 », міститься підпис останньої та зазначено дату «27.08.2021 року» (а.с.13).
З наказу (розпорядження) №633к від 27.08.2021 року, виданого керівником АТ «ДАЗ» вбачається, що провідний інженер з підготовки виробництва ОСОБА_1 звільнена за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП, підстава – особиста заява. Відповідний запис міститься і в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 14-15).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в такому об`ємі.
З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 47 Кзпп України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення, копія наказу видається на вимогу працівника.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі – Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
З матеріалів справи забачається, що позивачка ОСОБА_1 з 13.08.1998 року працювала на ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». 
Після фактичного припинення трудових відносин позивача у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», останній не провів з нею остаточний розрахунок та у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі, у зв`язку з чим у 2020 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 35930,00 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки у розмірі 120782,76 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, окрім вищезазначеного, стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 27698,92 грн без врахування податкових витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що відповідач 29 липня 2019 року безпідставно не видав позивачці належно оформлену трудову книжку, що є грубим порушенням вимог статті 47 КЗпП України.
Не видавши позивачу трудову книжку в передбачений законом строк після написання ним заяви про звільнення, відповідачем були порушені конституційні права позивача, а саме - право на працю та право на звільнення. 
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
У частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до висновку, висловленого в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що сам факт порушення прав позивачки щодо своєчасного отримання трудової книжки, свідчить про перенесені останньою моральні страждання, оскільки позивачка об`єктивно була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. 
З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд першої інстанції визначив, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 2000,00 гривень, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню. І з цим висновком погоджується апеляційний суд.
Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Терехов Антон Віталійович, залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2023 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: