ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6204/23 Справа № 210/1782/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкіна О.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                 Агєєва О.В.,
суддів:         Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання          Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/1782/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Чайкіної О.В., - 
ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом, в обґрунтування якого зазначила,  10 липня 2010 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що в Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області вчинено актовий запис №315. Проте спільне життя з відповідачем не склалось та рішенням суду від 02 листопада 2021 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на теперішній час проживає разом з позивачем.
Під час шлюбу відповідач за договором купівлі-продажу від 29 вересня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, квартира була придбана за кошти, отримані позивачем в результаті продажу власної квартири, подарованої їй батьком – ОСОБА_5 .
Відповідно до договору дарування квартири укладеного 02 червня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 остання прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 .
У подальшому, для придбання оспорюваної квартири, Позивачем було укладено з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу обдарованої квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом 29.09.2018 року та зареєстровано в реєстрі за №2430. Вказана квартира була продана за фактичну ціну в сумі 49 469,00 гривень.
В той же день, 29.09.2018р. Відповідач придбав оспорювану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за фактичну ціну в сумі 49 469,00 гривень.
Таким чином, фактично квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти позивача, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
У зв`язку з викладеним, позивач просила суд: визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, припинивши поширення правового режиму спільного сумісного майна на дану квартиру.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 01 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 01 травня 2023 року задовольнивши її позов у повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначає, що договір купівлі продажу квартири, яка була подарована їй батьком, та договір купівлі-продажу спірної квартири укладені послідовно з різницею у годину. Суд першої інстанції також правильно встановив, що реальна вартість спірної квартири складає 49469 грн., однак не врахував, що такою є вартість обох квартир. Щодо коштів, отриманих відповідачем за депозитом, то це було просто строкове припинення депозитного договору. Крім того, дані кошті були у доларах США, немає даних щодо їх конвертування у гривню. Дані гроші були витрачені на потреби сім`ї, зокрема на відпочинок у ОАЄ у листопаді 2018 року. Сам факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтування зазначив, що спірна квартира була набута сторонами за спільні кошти в період шлюбу, оскільки за декілька днів до придбання квартири та у день придбання квартири відповідачем були зняті депозитні кошти, тому квартира куплена виключена за спільні кошти. Коштів позивача б не вистачило на придбання квартири, оскільки експертна вартість оспорюваної квартири становить 136200 грн., що значно перевищує вартість квартири, яку позивач продала. У розписці продавця їх спільної квартири зазначена вартість продажу оспорюваної квартири – 14900 доларів США, та під якої стоїть підпис позивача. Крім того, зазначає, що у заяві на ім`я нотаріуса позивач підтвердили що квартира є об`єктом спільної сумісної власності.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що в Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області вчинено актовий запис №315 (а.с.10).
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року по справі №216/5178/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.10).
Відповідно до договору дарування квартири укладеного 02 червня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 остання прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 02.06.2010 року та зареєстровано в реєстрі за №1128 (а.с.11)
Позивачем по справі - ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 29.09.2018 року та зареєстровано в реєстрі за №2430. Відповідно до умов договору, вказана квартира була продана за 49 469 гривень (а.с.15, 16). Експертна вартість квартири - 927000 (п.2.2. Договору).
Під час шлюбу ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору вартість квартири становить 49 469,00 гривень. Договір зареєстровано в реєстрі за №2432. (а.с.17). Експертна вартість квартири - 136200 грн.(п.2.2. Договору).
29 вересня 2018 року ОСОБА_1 також було складено заяву, у якій вона зазначила згоду на купівлю та укладання за ціну та на умовах на його розсуд договору про купівлю її чоловіком ОСОБА_2 квартири за адресою АДРЕСА_1 . Вона підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає спільному волевиявленню.
Суд першої інстанції також витребував від АТ КБ «ПриватБанк». відомості щодо наявності депозитних рахунків у відповідача та зняття з них коштів в день придбання квартири, згідно яких вбачається, що 29.09.2018 року позивач отримав виплату у касі у розмірі 5511,16 дол.США за депозитом.
Також відповідачем були надані індивідуальні відомості про застраховану особу, відповідно до яких відповідач за 2010 рік отримав заробіток у розмірі 60115,07 грн., за 2011 рік – 65684,54 грн., за 2012 рік – 71677,28 грн., за 2013 рік – 78538,04 грн., за 2014 рік – 95723,23 грн., за 2015 рік – 113839,61 грн., за 2016 рік – 103972,84 грн., за 2017 рік – 124819,62 грн., за 2018 рік – 81200,97 грн.
В матеріалах справи міститься копія розписки гр. ОСОБА_4 від 29 вересня 2018, з якої встановлено, що вона отримала від відповідача у справі за продаж квартири АДРЕСА_4 кошти в сумі 14900 доларів США. Зазначено, що розписка складена у присутності свідків, у тому числі позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Так суд зазначив, що спірна квартира була придбана не лише за кошти, отримані від продажу подарованої позивачу квартири, але і за кошти, набуті сторонами у шлюбі, а також за зняті кошти з депозиту, тобто джерелом набуття квартири є, в тому числі, і спільні сумісні кошти подружжя. Крім того, в матеріалах справи міститься заява позивача, про те, що квартира набувається за спільні кошти подружжя та у спільну власність.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.
Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до частини першої статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;                             3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Так. вбачається, що в день придбання спірної квартири відповідачем було знято з депозитного рахунку 5500 доларів США, даних про переукладання даного депозиту немає. Крім того, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу у роки до купівлі спірної квартири відповідач мав стабільний високий дохід.
Також зазначене спростовує заява самої позивача від 29 вересня 2018 року, згідно якої гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю, та квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. Позивач також зазначила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї. Доказів того, що викладене у заяві на момент її складання не відповідало її внутрішній волі, не надано.
Крім того, апеляційний суд підкреслює, що договір купівлі-продажу спірної квартири було оформлено саме на відповідача, даних про його оспорення, визнання його недійсним немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає  принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 01 травня 2023 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Судді: 

Повне судове рішення складено 09 серпня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв