УХВАЛА

06 липня 2023 року 
м. Київ

справа №160/16662/20
адміністративне провадження № К/990/11451/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                     Мельник-Томенко Ж. М., 
суддів -                                                   Жука А. В.,
                                                            Мартинюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою Громадської організації «Платформа Громадський контроль»  
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду 31.03.2021 (головуючий суддя - С.В. Прудник)
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12.01.2022 (головуючий суддя - Ю.В. Дурасова, судді - Л.А. Божко, О.М. Лукманова)
у справі №  160/16662/20
за позовом Громадської організації «Платформа Громадський контроль»
до Дніпровської міської ради
про визнання протиправними та нечинними рішень, 

встановив:

Громадська організація «Платформа Громадський контроль» звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просила:
- визнати протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради від 25.03.2020 № 1/55 «Про порядок денний п`ятдесят п`ятої сесії міської ради VII скликання»;
- визнати протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради від 25.03.2020 № 2/55 «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржувані рішення затверджено з порушенням ряду процедурних вимог. В свою чергу, прийняття рішень із порушенням процедури, визначеної законодавством, на думку позивача, призвело до подальшого недотримання процедурних вимог, оскільки після прийняття рішення № 2/55 від 25.03.2020 сесія перейшла в дистанційний режим. На переконання позивача, проведення сесії ради дистанційно в режимі онлайн виходить за межі повноважень та компетенції ради. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині порушеного права позивача оскаржуваними рішеннями, позивач посилається на те, що такі призвели до суттєвих змін у процедурі прийняття рішень, а також вплинули на можливість, зокрема, громадських організацій бути присутніми на пленарних засіданнях та здійснювати громадський контроль.  

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду 31.03.2021, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.01.2022, у задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивачем не доведено вчинення протиправних дій чи прийняття протиправних рішень відповідачем щодо прав та інтересів безпосередньо позивача як юридичної особи чи його членів.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради від 25.03.2020 № 2/55 «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання», постанову суду апеляційної інстанції скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги в частині визнання протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради від 25.03.2020 № 2/55 «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання» задовольнити.

Підстави, на яких подається касаційна скарга, позивач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 23.06.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Громадської організації «Платформа Громадський контроль». 

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, залишити в силі рішення судів попередніх інстанцій. 

Ухвалою Верховного Суду від 05.07.2023 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.  

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як зазначалось вище, касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі                     № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження позивач посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.01.2022 у справі № 317/142/18, від 07.05.2020 у справі № 821/950/18, від 31.01.2020 у справі № 461/2034/17.
 
З огляду на обґрунтування касаційної скарги спірним у цьому провадженні є питання щодо наявності/відсутності порушеного права позивача оскаржуваним рішенням відповідача від 25.03.2020 № 2/55. 

Варто зауважити, що у справі № 317/142/18 спір стосувався дій голови та секретаря сільської ради під час пленарного засідання, які полягали у перебиранні секретарем сільської ради повноважень голови щодо головування на засіданні сільської ради; неповідомлення про тривалість перерви у пленарному засіданні. Звернення позивача до суду у цій справі обумовлено неналежним повідомленням позивача, як депутата сільської ради, про тривалість перерви в пленарному засіданні. При розгляді справи № 317/142/18 судами не вирішувалось питання порушеного права позивача оскаржуваним рішенням. 

Предметом розгляду справи № 821/950/18 були пункти рішення міської ради про внесення змін та доповнень до регламенту міської ради, якими встановлено відповідний порядок допуску журналістів до залу сесійних засідань шляхом встановлення обов`язку подання ними заяв про допуск до зали засідань та використання відповідної звуко- та відео записуючої техніки. Вирішуючи питання щодо порушеного права позивача оскаржуваним рішення міської ради Верховний Суд констатував, що позивач є членом «Національної спілки журналістів України» та здійснює свою професійну діяльність як журналіст, а тому, оскаржувані пункти рішення міської ради безпосередньо стосуються здійснення нею професійної діяльності як журналіста.

У справі № 461/2034/17 предметом дослідження було визнання нечинними окремих положень нормативного акту міської ради, якими було визначено порядок участі громадян, членів територіальної громади, представників засобів масової інформації у місцевому самоврядуванні, а саме: порядок доступу (можливість присутності) до пленарного засідання та порядок виступів на пленарних засіданнях міської ради. В основу обґрунтувань позовної заяви було покладено доводи про протиправність окремих положень регламенту міської ради з огляду на те, що такі обмежують права членів територіальної громади та представників масової інформації на участь в місцевому самоврядуванні. З урахуванням встановлених фактичних обставин у цій справі, Верховний Суд визнав безпідставними посилання касатора на недоведеність наявності порушеного права позивача внаслідок винесення спірного рішення. 

У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що звернення позивача до суду обумовлено протиправним, на думку заявника, прийняттям відповідачем рішень від 25.03.2020 № 1/55 «Про порядок денний п`ятдесят п`ятої сесії міської ради VII скликання»; № 2/55 «Про внесення змін до Регламенту Дніпровської міської ради VII скликання» з огляду на недотримання процедури їх прийняття. 

Верховним Судом неодноразово наголошувалось, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.

В межах розгляду цієї справи суди на підставі встановлених фактичних обставин справи встановили відсутність порушеного права позивача оскаржуваними рішеннями. 

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справах № № 317/142/18, від 07.05.2020 у справі № 821/950/18, від 31.01.2020 у справі                              № 461/2034/17 мають різне правове регулювання і не є подібними. 

Додатково варто наголосити, що посилання скаржника у касаційній скарзі на судову практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Отже, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які покликається скаржник, стосуються правовідносин, що не є подібними до тих, з яких виник спір у цій справі, та не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень щодо яких подано касаційну скаргу у цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 327, 341, 345, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/990/11451/22 у справі № 160/16662/20 за касаційною скаргою Громадської організації «Платформа Громадський контроль» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду 31.03.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12.01.2022 у справі № 160/16662/20 за позовом Громадської організації «Платформа Громадський контроль» до Дніпровської міської ради про визнання протиправними та нечинними рішень.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж. М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А. В. Жук 
                                                            
                                                                      Н. М. Мартинюк