Справа № 755/1644/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/7740/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 липня  2023  року                                                                                      місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Михайлюк Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову вказав, що 06 березня 2014 року позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . З 12 грудня 2015 року у кв. АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 . До 16 жовтня 2019 року у даній квартирі проживали син позивача з дружиною та двома малолітніми дітьми, син, ОСОБА_3 , колишня невістка ОСОБА_1 , онуки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 р., у справі №755/17364/19 шлюб між ОСОБА_3 (сином) та ОСОБА_1 (колишньою невісткою) розірвано.
15 жовтня 2019 р. між сином та колишньою невісткою сталася сварка, після якої ОСОБА_1 забрала речі, забрала дітей,залишила ключі і зникла в невідомому напрямку. Як в подальшому стало відомо, вона поїхала до батьків за адресою: АДРЕСА_3 . Син. ОСОБА_3 майже одразу переїхав проживати до позивача з його дружиною за адресою: АДРЕСА_4 . 
З 16 жовтня 2019 року, позивач утримує квартиру, в той час як відповідач участі в утриманні квартири не приймає, поточним ремонтом не займається, комунальних платежів не сплачує. 06 березня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено мирову угоду у справі №755/144441/20, яка була затверджена судом ухвалою від 20 липня 2021 року у справі №755/14441/20, відповідно до якої малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 50 % часу проживають з батьками, по місцю його проживання в АДРЕСА_4 . У зв`язку з тим, що квартира стоїть пуста і в ній ніхто не проживає, позивач направив відповідачу за місцем реєстрації та роботи листи, в яких просив повернутися жити до квартири або забрати свої речі. Відповідно до рішень Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року та Київського Апеляційного суду від 23 листопада 2021 р. у справі. ОСОБА_1 , не чинилось жодних перешкод у користуванні житлом (проживання) ОСОБА_1 . Позивач звернувся до відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Дніпровської РДА з метою зняття відповідача з реєстрації, однак отримав відмову. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року позов задоволено; визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - спірною квартирою; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 грн. судового збору.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволені позову.
02.05.2023 року позивач направив відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав доводи апелянта безпідставними, в задоволенні скарги просив відмовити.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 20.03.2014 року, що підтверджується копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_1 є колишньою дружиною сина позивача, шлюбі між якими було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21.01.2020 року.
ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі з 12.12.2015 року по теперішній час.
Факт непроживання відповідача в квартирі підтверджується актами про непроживання від 18.01.2021 року та від 18.01.2022 року. Не заперечує факту не проживання в квартирі з жовтня 2019 р. і сама відповідач. 15.10.2019 року між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 відбулася сварка та ОСОБА_1 залишила спірну квартиру, забравши неповнолітній дітей.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції серед іншого зазначав про те, що правом на користування житлом, будинком, квартирою нарівні з їх власниками володіють також члени його сім`ї. При цьому відповідач не є членом сім`ї власника квартири, відтак, з точки зору суду першої інстанції, той має право вимагати усунення будь-яких перешкод щодо користування своєю власністю.
Дана позиція суду першої інстанції не може бути врахована апеляційним судом з огляду на те, що до спірної квартири відповідач вселилася саме як член сім`ї власника, а фактичне розірвання шлюбу з сином позивача не позбавляє відповідача права на користування спірною квартирою. 
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Незважаючи на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції щодо встановлення відсутності перешкод у відповідача в можливості користування спірною квартирою, у зв`язку з чим її тривале непроживання в ній визнано таким, що не обумовлене об`єктивними перешкодами. За таких умов наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою, оскільки згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі починаючи з жовтня 2019 року. Не заперечує проти цього і сама відповідач. 
В своєму позові позивач стверджує, що відповідачу не чинилися перешкоди у можливості користування вказаною квартирою. Натомість, відповідач зазначає, що її непроживання у спірній квартирі обумовлене саме перешкодами, які створив їй позивач. 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається із матеріалів справи, питання наявності чи відсутності перешкод відповідачу в можливості користування спірною квартирою було предметом розгляду в рамках справи №755/14502/20 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди.
За результатами розгляду вказаної справи суд встановив відсутність перешкод ОСОБА_1 в користуванні спірною квартирою, в результаті чого рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року було відмовлено у задоволені позовних вимог. Вказане рішення було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року. З касаційною скаргою на вказане рішення, як стверджує сама відповідач, вона не зверталась. 
Зважаючи на вищевикладене, та обставина, що у відповідача не було перешкод у користуванні квартирою, встановлена рішенням суду у справі між цими ж сторонами, відтак є преюдиційною. Фактично в рамках цієї справи відповідач намагався довести існування таких перешкод, що по своїй суті є спробою перегляду справи №755/14502/20 в позапроцесуальний спосіб, що є неприпустимим. 
Окремо звертає увагу апеляційний суд на твердження відповідача щодо неможливості користуватися спірною квартирою у зв`язку з відсутністю у неї ключа від такої квартири, що буцімто було встановлено апеляційним судом в рамках справи №755/14502/20.
Дана позиція є викривленням дійсних обставин, оскільки рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року було встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово пропонувалися ключі від квартири, однак вона відмовлялася.  Лише під час розгляду справи №755/14502/20 апеляційним судом в судовому засіданні вона отримана від представника іншої сторони ключі від квартири. Таким чином,  хоча апеляційним судом в рамках справи №755/14502/20 і було підтверджено факт отримання ОСОБА_1 ключів від квартири у 2021 році, під час апеляційного розгляду справи, однак суд встановив, що неотримання таких ключів до того було обумовлено  діями самої ОСОБА_1 . 
Зважаючи на наведене, вищевказані посилання відповідача не можуть обґрунтовувати об`єктивну неможливість  користування квартирою відповідачем, як про те стверджує вона сама.
Окремо наявність перешкод проживанню у спірній квартирі відповідач ґрунтувала на твердженнях  про непридатний для проживання стан квартири. Про відсутність у квартирі електро та водопостачання зазначали і допитані у ході розгляду справи свідки. В той же час, апеляційний суд критично ставиться до таких пояснень, оскільки вказані свідки є близькими родичами відповідача. При цьому обома сторонами зазначалося, що в спірній квартирі тривалий час ніхто не проживає. За таких умов  відключення в порожній квартирі світла та перекриття водопостачання є звичайною практикою, а вищевказані свідки не зазначили про дослідження ними того, чим було обумовлене відсутність світла і води в квартирі в час їх візиту до неї. 
Окремо суд звертає увагу на те, що на підтвердження своїх тверджень про непридатність квартири для проживання, сама відповідач надала до суду ряд фото- та відеоматеріалів, детальне дослідження яких не підтверджує непридатності квартири для проживання, а також  спростовує твердження відповідача про відсутність в квартирі світла (світлина з ванної кімнати, де видно наявність її верхнього освітлення).  
Інших доказів, щодо непридатності квартири для проживання (наприклад актів обстеження відповідними організаціями чи окремими спеціалістами, висновків експертів, тощо) до матеріалів справи надано не було. За таких умов, суд констатує недоведеність відповідачем своїх тверджень щодо тривалого непроживання в спірній квартирі саме у зв`язку з її непридатністю для цього.
В своїй апеляційній скарзі апелянт детально приділив увагу як положенням національного законодавства, так і судовій практиці ЄСПЛ щодо неможливості безпідставного виселення особи з житла. В той же час суд звертає увагу на те, що предметом розгляду даної справи не є виселення відповідача зі спірної квартири. В ході розгляду справи  було встановлено, що відповідач протягом тривалого часу вже не проживає в такій квартирі, відтак вирішувалося питання збереження правового зв`язку особи з житлом, в якому така особа тривалий час не проживає.
Окремо апеляційний суд звертає увагу на відсутність порушення прав малолітніх дітей відповідача оскаржуваним рішенням, оскільки питання по суті спору щодо них не вирішувалося, а в спірній квартирі зареєстрований їх батько, що з огляду на право дітей мешкати разом зі своїми  батьками жодним чином не обмежує їх прав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько