ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер провадження: 22-ц/819/200/23         Головуючий у І інстанції: Гончаренко О.В.
Єдиний унікальний номер справи: 954/508/21                Доповідач: Базіль Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Херсон

       Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого (судді-доповідача) -         Базіль Л.В.,
       суддів:         Бездрабко В.О., 
                                                       Приходько Л.А.,
секретар         Доброва К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Калугін Дмитро Олегович, на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 24.11.2021 року у складі судді Гончаренка О.В., повний текст рішення складено 25.11.2021 року у справі №954/508/21 за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,

ВСТАНОВИВ :
Короткий зміст позову.
Дніпровський державний медичний університет, звернувшись у травні 2021 року до суду з позовом до ОСОБА_1 , зазначив, що 14 серпня 2010 року на підставі рішення приймальної комісії від 14 серпня 2010 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від 14 серпня 2010 року № 572-ос ОСОБА_1 зарахована на перший курс університету, 01.09.2010 року вона підписала Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами укладеної угоди, ОСОБА_1 зобов`язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. У червні 2016 року ОСОБА_1 закінчила університет та була направлена комісією по розподілу до Департаменту охорони здоров`я Херсонської облдержадміністрації КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня», де наказом ДОЗ Херсонської ОДА №382-к від 22.08.2016 року була зарахована на посаду лікаря-інтерна. Згідно наказу ДОЗ Херсонської ОДА №177-к від 28.09.2018 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з місця проходження інтернатури.
Оскільки ОСОБА_1 навчалася за державним замовленням, не дотрималася умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь витрати на навчання у розмірі 143488,99 грн, витрати на судовий збір в розмірі 2270,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2021 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 143488,99 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Дніпровському державному медичному університеті, за місцем направлення після закінчення навчального закладу не відпрацювала три роки. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
Вимоги апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.152-153).
В апеляційній скарзі вказує, що угодою №б/н від 01 вересня 2010 року про підготовку фахівців за вищою освітою, не передбачено обов`язку відшкодувати вартість навчання у випадку звільнення за власним бажанням протягом трьох років, оскільки у відповідній угоді зазначено, що вартість навчання відшкодовується до державного бюджету лише у разі відмови студента виїхати за призначенням, тоді як відповідач не відмовлялась їхати за призначенням, вона була прийнята на роботу і працювала на посаді лікаря анестезіолога дитячого. 
Вказує, що 06 вересня 2014 року ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту» №1060-ХII, якою передбачався обов`язок випускників вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, відпрацювати за направленням, було виключено із Закону №1060-ХII у зв`язку із прийняттям 01 липня 2014 року Закону №1556-VII, який не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, вважає, що до спірних правовідносин між випускником та замовником щодо повернення понесених на навчання витрат норма ст.52 Закону «Про освіту» у редакції чинній на час вступу відповідача до університету не застосовується, оскільки на час звернення позивача з позовом до суду ця норма втратила чинність.
Позиція позивача на стадії апеляційного перегляду рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Апеляційний розгляд.
Представник відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Калугін Д.О., участь якого в судовому засіданні була визначена в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів вийшовши на зв`язок з судом не зміг прийняти участь в судовому засіданні до його завершення через неодноразові переривання зв`язку.
Згідно з положеннями ч.5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Позивач повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи завчасно, шляхом направлення судової повістки на вказану ним електрону адресу, проте в судове засідання свого представника не направив, заяву про відкладення розгляду справи не подав.
У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, за наявними у ній матеріалами.
Позиція апеляційного суду.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, судового рішення без змін з огляду на наступне.
Обставини справи встановлені судом.
Наказом ректора Дніпропетровської державної медичної академії від 14 серпня 2010 року №572-ОС ОСОБА_1 згідно з умовами прийому у вищі навчальні заклади України і правил прийому до Дніпропетровської державної медичної академії на 2010 рік, та на основі протоколу засідання приймальної комісії від 14 серпня 2010 року зараховано на перший курс академії (а.с.9).
01.09.2010 року між Дніпропетровською державною медичною академією МОЗ України в особі керівника та ОСОБА_1 укладено Угоду №б/н про підготовку фахівця з вищою освітою за напрямком підготовки педіатр, за умовами якої ОСОБА_1 зобов`язалася, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с.5).
23.06.2016 року ОСОБА_1 завершила навчання (а.с.11).
Відповідно до витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія» 2016 р, які навчалися за державним замовленням №2 від 22.01.2016 р. (п.90) ОСОБА_1 направлено комісією на роботу до Департаменту охорони здоров`я Херсонської облдержадміністрації КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» на посаду лікар-анестезіолог дитячий (а.с.14).
Відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Херсонської обласної державної адміністрації від 22.07.2016 року №382-к випускницю 2016 року ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» ОСОБА_1 зарахована на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю «Дитяча анестезіологія» до КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» з 01.08.2016 року до 31.07.2018 року. Після закінчення інтернатури перевести ОСОБА_1 на посаду лікаря-анестезіолога дитячого КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня»(а.с.15).
Згідно наказу головного лікаря КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» від 28.09.2018 року №177-к ОСОБА_1 –лікар – анестезіолог дитячий відділення анестезіології з ПІТ звільнена з 30.9.2018 року за ст.38 КЗпП України (власне бажання). Підстава- особиста заява (а.с.17).
Згідно розрахунку витрати коштів з державного бюджету на навчання студента медичного факультету Дніпровського державного медичного університету ОСОБА_1 становлять за 2010-2016 роки – 143488,99 грн (а.с.19)
Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 16.03.2021 року №473 змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на «Дніпровський державний медичний університет» (а.с.23).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, і норми застосованого права.
Предметом позову у цій справі є вимога Дніпровського державного медичного університету про стягнення з ОСОБА_1 суми витрат на навчання за кошти державного бюджету у зв`язку з порушенням нею угоди про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.
Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Судом встановлено і не спростовано відповідачем і матеріалами справи, що ОСОБА_1 , закінчивши навчання за кошти державного бюджету України в Дніпропетровському державному медичному університеті, звільнилась з місця проходження інтернатури не відпрацювавши три роки відповідно до направлення на роботу.
Отже, ОСОБА_1 не було дотримано вимоги угоди № б/н, укладеної 01.09.2010 року між нею та Дніпропетровською державною медичною академією МОЗ України, у частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.
Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту», пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням»  та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367(чинних на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № б/н).
Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , закінчивши навчання на бюджетній формі, не відпрацювала трирічний строк, звільнилась за власним бажанням з місця направлення, тим самим не дотрималась вимоги частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» та угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.
Такі висновки суду узгоджуються із правовими висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Апеляційний суд зауважує, що посилання представника ОСОБА_1 , адвоката Калугіна Д.О. в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не відмовилася їхати за призначенням, що звільняє її від обов`язку повернути вартість навчання, є безпідставними, оскільки зобов`язання відпрацювати за направленням обумовлене трирічним строком, якого вона не дотрималася.
Доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин між випускником та замовником щодо повернення понесених на навчання витрат норма ст.52 Закону України №1060-XII (у редакції, чинній на час вступу відповідача до університету) не застосовуються, оскільки на час звернення позивача з позовом до суду ця норма втратила чинність є безпідставними з таких підстав.
В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 01 вересня 2010 року, регулюються саме нею.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Повний текст судового рішення складено 22 вересня 2023 року. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Калугін Дмитро Олегович, залишити без задоволення.
Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 24.11.2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови може бути оскаржена до Верховного Суду. 

       Головуючий                                                                        Л.В. Базіль

       Судді:                                                                         В.О. Бездрабко

               Л.А. Приходько