Постанова
Іменем України
19 вересня 2023 року                                 
м. Київ 
провадження № 22-ц/824/11847/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,
за участю секретаря Ратушного А. В.  
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Ірпінського міського суду Київської області
 
від 31 березня 2023 року
 
у цивільній справі №367/9967/19 Ірпінського міського суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості за виконані ремонтні роботи
 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 
 
про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування майном без достатньої правової підстави
 
У С ТА Н О В И В:
В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 , як спадкоємиці боржника                      ОСОБА_3 , грошових коштів витрачених позивачем на ремонт спадкового будинку.
Позов обґрунтовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складалася із належних останньому на праві власності 20/100 та від 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Вказала, що у період 2009-2010 років у вище зазначеному будинку було виконано ремонтні роботи, за які нею, на підставі Договору на виконання будівельних робіт від 16.02.2009, було витрачено кошти в розмірі 236 405,75 грн, що становило еквівалент 46 813,02 долара США. 
Зазначала про те, що спадковий будинок був в аварійному стані і потребував капітального ремонту. Так як встановлено в судових рішеннях, ОСОБА_1 не опікувалась померлим і не здійснювала будь-яких витрат на утримання будинку, проте успадкувала 17/80 частин житлового будинку разом з покращеннями, які були зроблені одноосібно ОСОБА_2 в цілому будинку.
За відсутності проведення відповідних ремонтних робіт, будинок, який успадкувала ОСОБА_1 , не був би придатний до проживання і був би зруйнований, відтак позивачка здійснила витрати, необхідні для утримання та збереження будинку, і провела капітальний ремонт в будинку, який привів до то, що будинок не зруйнувався.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 успадкувала будинок, і з моменту відкриття спадщини до неї перейшло право власності на частину будинку, який був збережений за рахунок коштів позивача, тому ОСОБА_1 зобов`язана сплатити на користь позивача компенсацію витрат за проведений ремонт будинку, пропорційно її частки будинку, що належить їй на праві власності з моменту набуття нею права на спадкування.
Вважала, що оскільки умовами Договору на виконання будівельних робіт від 16.02.2009 було передбачено розрахунок в еквіваленті до іноземної валюти, то до правовідносин у цій справі підлягають застосування положення ст. 533 ЦК України.
ОСОБА_1 вважаючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, подала до суду відзив, в якому зазначила про те, що позивачем не додано жодного доказу того, що ремонтні роботи проведені на суму 236 405,75 грн. Договір про проведення капітального будівництва не відповідає загальним вимогам до договорів, крім того, договір та акти не містять конкретних вказівок щодо виконуваних робіт, використання матеріалів. До позову також не додано первинних бухгалтерських документів щодо здійснення оплати. На підтвердження понесених витрат позивачка посилалася на Договір на виконання будівельних робіт від 16.02.2009, яким передбачено витрати в розмірі 236 405,75 грн, однак у позові остання просила стягнути  заборгованість у розмірі 528 719,04 грн. Посилалася на те, що позивачкою не доведено, що ремонтні роботи проводилися зі згоди спадкодавця. Крім того, звернула увагу, що докази надані позивачем, а саме Акти виконаних робіт стосуються періодів, які були виконані як за життя спадкодавця, так і після його смерті, що виключає можливість задоволення вимог до відповідачки, як спадкоємиці боржника. Зазначила, що до неї, як співвласника майна, позивачка з пропозицією ремонту будинку не зверталася і такої згоди відповідачка не давала. Також посилалася на пропуск позивачкою строку позовної даності. Окремо подала клопотання про застосування строку позовної даності (том 1, а. с. 73-74, 80).
Крім відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування майном без достатньої правової підстави, який вважала підлягає задоволенню з підстав, передбачених ст. 1166, 1212 та 1214 ЦК України (том 1,                           а. с. 81- 83). 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що позивачка за первісним позовом з 2009 року чинить їй перешкоди у користуванні належною часткою успадкованого майна, а саме без її згоди здає будинок в оренду та отримує дохід. Вказала, що з приводу порушення своїх прав ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Ірпінського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області, що підтверджується копіями звернень та заяв до поліції, копіями повідомлень про відмову в порушенні кримінальної справи, копіями звернень до БТІ щодо виготовлення технічного паспорту та відповідями на них; копіями листів на ім`я відповідача, копіями актів депутатів, копіями письмових пояснень сусідів та іншими документами. Посилаючись на Висновок про вартість оренди частини житлового будинку від 29 липня 2020 року просила стягнути з ОСОБА_2 565 383 грн.
У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_2 посилалася на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вказала, що ОСОБА_1 не проживала у будинку через те, що не бажала опікуватися своїми покійними родичами, що підтверджено рішенням суду. Також ОСОБА_1 не бажала здійснювати витрати по утриманню будинку, який був в аварійному стані і потребував капітального та поточного ремонту, та сплачувати комунальні послуги. Щодо неодержаного  відповідачкою доходу зазначила, що частина успадкованого ОСОБА_1 майна, на яку припадає 60,24 кв. м. не виділена в натурі і не є окремим приміщенням. Наголосила, що відповідачці належать відсотки від будинку, і це означає, що мається на увазі якась невизначена частина будинку, яка не являється самостійним, обладнаним всіма необхідними комунікаціями об`єктом нерухомості, котрий можна використовувати для проживання, а тим більше здавати в оренду. За наведених обставин вважала проведені відповідачкою розрахунки безпідставними та з метою отримання неправомірної вигоди (том 1, а. с. 129-130). 
ОСОБА_1 у відповіді на відзив на зустрічний позов посилалася на  необґрунтованість доводів  ОСОБА_2 (том 1, а. с. 139-140).
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 528 719, 04 грн. 
В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування майном без достатньої правової підстави відмовлено.
ОСОБА_1 , вважаючи рішення Ірпінського міського суду Київської області від                    31 березня 2023 року незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а також таким, що не відповідає фактичним обставинам справи,  подала апеляційну скаргу. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що ОСОБА_2 звернулася до відповідачки з позовом, як до спадкоємиці ОСОБА_4 і вважала, що відповідачка повинна відповідати за борги спадкодавця, які виникли внаслідок проведення за кошти позивачки ремонтних робіт у будинку, частку якого успадкувала відповідачка. Доводи відповідача, що позивачем не доведено наявності у спадкодавця боргових зобов`язань у зв`язку з тим, що позивачкою не надано доказів на підтвердження погодження із спадкодавцем проведення ремонтних робіт у будинку, який, на думку позивача потребував капітального ремонту, і те, що до боргових зобов`язань спадкодавця включено витрати, пов`язані із ремонтом будинку після смерті спадкодавця, судом проігноровано. Також матеріали справи не містять доказів, що позивачка погоджувала із відповідачкою, як співвласницею, проведення ремонту успадкованої частки будинку. Висновки суду щодо доведення розміру витрат, ґрунтуються на неналежних доказах. Судом, до правовідносин які виникли між сторонам, щодо стягнення заборгованості із спадкоємця боргових зобов`язань спадкодавця, застосовано норму матеріального права, а саме ст. 533 ЦК України, яка не підлягала застосуванню. Судом взято до уваги розрахунок здійснений позивачем без аналізу, що заявлений розмір заборгованості не відповідає розміру частки успадкованого майна.  Судом безпідставно не застосовано позовної давності, про застосування якої відповідачем заявлено в суді першої інстанції.
Також вважала незаконним та необґрунтованим рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову. Вказала, що висновок суду про те, що не надано ОСОБА_1 доказів здачі ОСОБА_2 частини будинку в оренду не заслуговують на увагу, оскільки в зустрічній  позовній заяві були зазначені факти неможливості користування відповідачкою успадкованою частиною будинку. Тому фактичний користувач частини будинку, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї частини зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику частини будинку. 
На підставі викладеного просила рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 березня 2023 року скасувати та відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити. 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подала відзив, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою і безпідставною, фактично доводи скарги зводяться до переліку фактичних обставин справи, які скаржник трактує на власний розсуд і переоцінки доказів. Підставою для апеляційного оскарження є невірне застосування судом норм права та/або порушення норм процесуального права, проте нема жодних доводів, які саме норм права не були застосовані судом першої інстанції або застосовані невірно.
Вважала, що відповідач, подавши заяву про застосування строку позовної давності, фактично визнав дійсність позовних вимог. Водночас, відмовляючи в застосування строків позовної давності, суд вірно встановив момент виникнення права на позов та правильно застосував норми матеріального права щодо спадкування.
Також вказувала, що скаржник в апеляційній скарзі наводить докази, які суперечать самі собі, є неналежними та недопустимими.
Посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.
ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити без задоволення.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом суд виходив із того, що позивачем доведено наявність правових підстав для задоволення позову. 
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду, з наступних підстав.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 позивачка посилалася на те, що у зв`язку зі спадкуванням до відповідачки від спадкодавця перейшов обов`язок щодо сплати коштів за ремонт спадкового будинку, який був проведений за кошти позивачки. 
Згідно зі статтею 1216  ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220 1222 1270 ЦК України).
Таким чином позивачка повинна була довести, що за життя спадкодавця, в останнього виник обов`язок перед позивачкою сплатити кошти за ремонт будинку.
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .
На час смерті останньому на праві власності належало 20/100 та від 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2019 у справі №367/7387/16, визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/80 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 63/80 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з яких 22/100 частин будинку належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 20 травня 1987 року за реєстровим номером №985, 227/400 частин у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Також з матеріалів справи вбачаться, що за життя спадкодавця, а саме 16.02.2009 між ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_10 укладено Договір (план) проведення капітального ремонту та будівництва будинку по АДРЕСА_2 та споруд на прибудинкової території. У вказаному договорі визначено та узгоджено перелік будівельних робіт, об`єми будівельних робіт та встановлено, що їх вартість оформлюються Актами-рахунками, що є невід`ємною частиною цього Договору.
Згідно доданих до позовної заяви Актів-рахунків на виготовлення будівельних робіт, сукупна вартість виконаних робіт складає 46813,02 дол. США, що еквівалентно                            236 405 грн. 75 коп. по курсу НБУ 5,05 грн за 1 дол. США.
Так, відповідно до Акту виконаних робіт по ремонту житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Акт) від 24.04.2009, ОСОБА_2 сплатила на користь СПД Грищенка 5 707 грн 62 коп. Відповідно до Акту від 30.05.2009 ОСОБА_2 сплатила 9 137 грн 93 коп. Відповідно до Акту від 12.06.2009 ОСОБА_2 сплатила 9 046 грн 82 коп. Відповідно до акту від 17.03.2010 ОСОБА_2 сплатила 3 554 грн 33 коп. Відповідно до Акту від 20.03.2010 ОСОБА_2 сплатила 4 584 грн 34 коп. Відповідно до Акту від 23.03.2010                       ОСОБА_2 сплатила 3597 грн 64 коп. Відповідно до Акту від 03.09.2010 ОСОБА_2 сплатила 11 184 грн 34 коп. 
Оскільки ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачки, як до спадкоємиці боржника ОСОБА_11 , то доведенню підлягають факти, що до складу спадщини входили борги останнього перед позивачкою.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що сам факт виконання ремонтних робіт у спадковому будинку та наявність доказів на підтвердження витрат на ці роботи не доводить факту наявності на час смерті у ОСОБА_3 обов`язку компенсації понесених позивачкою таких витрат.
З матеріалів справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 , належав на праві спільної частково власності позивачці, її матері                        ОСОБА_9 та  ОСОБА_3 , який був братом матері позивачки. Також 6/80 частин цього житлового будинку належало на праві власності ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
 
Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.
Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
При цьому, маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.
Виходячи з аналізу наведених норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.
Отже, в разі доведеності одним зі співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. 
Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 травня 2020 року у справі №635/516/18-ц (провадження №61-22559св19), від 12 грудня 2018 року у справі №210/6795/13-ц (провадження №61-16288св18).
Таким чином, у позивачки виникає право на компенсацію понесених витрат на ремонт будинку у разі доведення, що співвласник ухилявся від участі у витратах на утримання спільної власності, і  витрати понесені на ремонт будинку були об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , позивачка посилалася на те, що ще за життя спадкодавця спадковий будинок був в аварійному стані і потребував капітального ремонту, який був виконаний за власні кошти ОСОБА_2 . 
Вважала, що за відсутності проведення відповідних ремонтних робіт, будинок, який успадкувала ОСОБА_1 , не був би придатний до проживання і був би зруйнований.
При цьому, будь-яких доказів на підтвердження обставин, на які позивачка посилалася у позові, як на підставу виникнення у спадкодавця обов`язку щодо компенсації понесених витрат, понесених на капітальний ремонт будинку,  ОСОБА_2 не подавала. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України).
Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на сторони покладено обов`язок доведення обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Проаналізувавши вказані норми закону та встановлені у справі обставини, оцінивши доводи сторін та зібрані у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову, оскільки позивачка не надала доказів на підтвердження отримання згоди іншого співвласника (спадкодавця) на покращення (поліпшення) спільного майна, ремонтні роботи здійснювала на власний ризик, не надала доказів на підтвердження аварійного стану домоволодіння та необхідності негайного, обов`язкового виконання ремонтних робіт у будинку, і відповідно дійшов помилкового висновку про те, що позивач має права вимоги до спадкоємця іншого співвласника (відповідача) на відшкодування частини понесених нею витрат на ремонт будинку. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині первісних позовних вимог в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За наведених обставин, коли відсутні правові підстави для задоволення первісного позову, не потребують додатковому аналізу доводи апеляційної скарги, що судом неправильно до спадкових правовідносин застосовано норми матеріального права, а саме ст. 533 ЦК України, та те, що судом не надано оцінки тій обставини, що відповідачка  успадкувала після ОСОБА_3 11/80 частин будинку, а вимоги заявлено про компенсацію витрат, виходячи із розрахунку належних відповідачці 17/80 частин будинку, з яких 6/80 відповідачка успадкувала від інших спадкодавців.  
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні зустрічного позову, з огляду на таке.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом про стягнення збитків у виді неодержаного доходу внаслідок користування майном, ОСОБА_1 посилалася на те, що у належній їй частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживають сторонні особи, плату за проживання отримує ОСОБА_2 . 
Суд першої інстанції, дослідивши надані ОСОБА_1 докази на підтвердження зустрічних позовних вимог та застосувавши положення ст. 12, 77, 80, 81 ЦПК України, дійшов правильного висновку про їх недоведеність, оскільки на підтвердження вказаних у зустрічній позовній заяві доводів не надано належних та достатніх доказів, які підтверджують факт здачі ОСОБА_2 спірного будинку чи його частини в оренду та отримання від цього доходу.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував зазначених у зустрічній позовній заяві фактів неможливості користування ОСОБА_1 успадкованою частиною будинку не спростовують висновку суду про відсутність доказів здачі ОСОБА_2 будинку чи його частини в оренду і отримання за це коштів. Так, належними доказами підтвердження факту здачі будинку в оренду є договір оренди житлового приміщення, який відсутній в матеріалах справи.
Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині відмовлених зустрічних позовних вимог не спростовують рішення суду в цій частині, а відтак не заслуговують на увагу судової колегії.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог без змін, а скарги в цій частині без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України
                                           П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 березня 2023 року в частині задоволення первісного позову - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за виконані ремонтні роботи.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.

Головуючий                                                                                              О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                                           О. В. Желепа
 
                                                                                                                     О. В. Немировська