Справа № 346/4235/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/888/23 
Головуючий у 1 інстанції Димашок В. П. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                       суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
                       секретаря                        Возняк В.Д.,
                       з участю                представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянкуза апеляційною скаргою представника  ОСОБА_2  на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 січня 2017 року під головуванням судді Димашка В.П. у м. Коломия,
в с т а н о в и в:
В серпні 2016 року  ОСОБА_1  звернулася з позовом до  ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12.09.1995 вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . Відповідно до договору дарування, 07.11.1995 ОСОБА_2 отримав у власність незакінчений будівництвом будинок, процент готовності якого становив 53% з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 .
Під час подружнього життя вони спільними зусиллями за рахунок спільних сімейних коштів завершили будівництво будинку та здали його в експлуатацію. На підставі рішення виконавчого комітету Коломийської ради 15.03.2005 № 55 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно в АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме манно, рішення про реєстрацію права власності було прийнято 20.04.2006 на підставі свідоцтва про право власності від 22.02.2005 та рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 15.03.2005, власником зазначений ОСОБА_2 . 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду 18.09.2015 шлюб між ними розірваний.
Отже, будинок який був збудований ними за час шлюбу, належить їй та відповідачу ОСОБА_2 на правах спільної сумісної власності.
Для обслуговування будівель та господарських споруд ОСОБА_2 відповідно до рішення виконкому Коломийської міської ради від 15.09.2000 №342 була передана земельна ділянка, яка розташована на території АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, про що 20.11.2000 на його ім`я виданий державний акт серія ІУ-ІФ №018062, зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №7597. Відповідно до експертної оцінки вартість земельної ділянки становить 12 440 грн.
У спірному будинку фактично проживає вона та їхні повнолітні діти. ОСОБА_2 будинком не користується.
Відсутність реєстрації її, як співвласника житлового будинку, обмежує її права на розпорядження її майном. ОСОБА_2 уникає спілкування з нею, місце його фактичного проживання не відоме. Оскільки він зареєстрований єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки, створив нову сім`ю, вона побоюється, що він на власний розсуд без врахування її інтересів може розпорядитись майном на яке вона має право відповідно до закону.
Просила визнати за нею право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, призначену для обслуговування будівель та господарських споруд площею 0,1000 га на яку 20.11.2000 видавався державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ІФ №018062, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7597.
Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23 січня 2017 року задоволено позов  ОСОБА_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_2 нажитловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку призначену для обслуговування будівель та господарських споруд площею 0,1000 га на яку 20.11.2000 видавався державний акт на право приватної власності на землю серія ІУ-ІФ №018062, за реєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7597.
У апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що в позові позивачка просила суд визнати за нею право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку призначену для обслуговування будівель та господарських споруд.
Однак суд задоволив позов та визнав права спільної сумісної власності на весь житловий будинок та земельну ділянку при тому, що згідно наведених підстав позову, позивачка визнає та вказує, що під час подружнього життя вони з чоловіком спільними зусиллями за рахунок спільних сімейних коштів завершили будівництво будинку подарованого йому та здали його в експлуатацію, а не побудували новий будинок.
ОСОБА_2 не погоджується рішенням суду першої інстанції та вважає, що суд не мав підстав визнавати право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ним на весь житловий будинок та земельну ділянку, тим самим ухвалив незаконне рішення, яким позбавив його права на майно, що є його особистою приватною власністю, яке було набуте, ним за час шлюбу на підставі договору дарування.
Належними доказами підтверджується те, що спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , станом на 18.09.2015 був не весь житловий будинок та земельна ділянка, а тільки його частина, оскільки будинок з господарськими будівлями та спорудами є незавершеними.
Однак суд першої інстанції уваги на це не звернув, не дослідив матеріали справи, не дав їм належну оцінку та як наслідок ухвалив незаконне рішення, яким протиправно позбавив ОСОБА_2 права особистої приватної власності.
Просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що незгідний з поданою апеляційною скаргою, оскільки на підставі рішення у цій справі ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з іншою позовною заявою про визначення і виділення частки в будинковолодінні та поділ грошових коштів в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. В результаті розгляду цього позову 22.08.2022 було постановлено заочне рішення, внаслідок чого її цим рішенням позбавлено єдиного житла. Після набрання заочним рішенням суду від 22.08.2022 законної сили ОСОБА_2 реалізував спірне будинковолодіння і зняв з реєстрації в ньому ОСОБА_1 . 
Тобто ОСОБА_2 та його представник, приховали відомості про судове рішення від 22.08.2022.
Тому з цих підстави просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. 
Представник ОСОБА_2  адвокат Оліградський М.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведеній у ній.
Представник ОСОБА_1 адвокат Дикун І.В. вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
ОСОБА_1  та ОСОБА_2  в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1995 року.Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 вересня 2015 року шлюб, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, 12 вересня 1995 року актовий запис №378, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачці залишено прізвище ОСОБА_4 .
ОСОБА_5 07 листопада 1995 року подарувала ОСОБА_2 будинок, незакінчений будівництвом, процент готовності якого становив 53% з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_4 . Всі обов`язки, пов`язані з будівництвом будинку взяв на себе набувач будинку ОСОБА_2 , згідно договору на побудову, посвідченого Коломийською державною нотаріальною конторою 09 серпня 1973 року по реєстру №6518 зобов`язувався закінчити будівництво будинку до жовтня 1996 року згідно рішення Коломийського міськвиконкому від 17 жовтня 1995 року за №313, що підтверджується договором від 07 листопада 1995 року посвідченим приватним нотаріусом Маркеловою І.М., та зареєстрованим в реєстрі за №Д-1922.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.02.2006 будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 в належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10459939.
Згідно технічного паспорту, виданого на ім`я ОСОБА_2 , по АДРЕСА_2 знаходиться житловий будинок – літ А, криниця – №1.
Згідно довідки відділу архітектури містобудування Коломийської міської ради №272/16-21 від 07.11.2016 згідно рішення виконавчого комітету міської ради №224 від 18.07.1995 «Про уточнення назв вулиць» змінено назву вулиці та поштову адресу житлового будинку з АДРЕСА_5 .
Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ІФ №018062 ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Коломийської міської ради народних депутатів від 15 вересня 2000 року за №342 передано у власність земельна ділянка площею 0,1000 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_2 , землю передано для обслуговування будівель та господарських споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7597.
Згідно висновку №130516/3 про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , вартість земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 становить 12440 грн.
Згідно висновку №301216/1 про ринкову вартість житлового будинку в АДРЕСА_2 в становить 93500 грн.
Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно з частиною першою статті 30 Земельного кодексу України 1992 року (далі - ЗК України 1992 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Аналогічно врегульоване питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок у статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України 2001 року) та статті 377 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) сформульований правовий висновок, що у тому разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на1/2 частку будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18) зазначено, що земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а неспільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, статті 377 ЦК України.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
Виходячи з системного аналізу положень ЦК та ЦПК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права; порушення (невизнання або оспорювання) такого права з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок та земельна ділянка набуті подружжям за час шлюбу, а тому належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а оскільки право власності зареєстровано тільки за відповідачем, є всі підстави для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права спільної сумісної власності разом з ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку призначену для обслуговування будівель та господарських споруд площею 0,1000 га.
Однак суд першої інстанції не звернув увагу на таке.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.
Предметом позову в цій справі є вимоги  ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку.
На обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що вона та їхні діти фактично проживають у спірному будинку. ОСОБА_2 будинком не користується, а відсутність її реєстрації, як співвласника житлового будинку, обмежує її права на розпорядження її майном та вона побоюється, що відповідач на власний розсуд без врахування її інтересів може розпорядитися майном, на яке вона має право відповідно до закону.
Встановивши, що за відповідачем ОСОБА_2 20.04.2006 зареєстровано право власності на будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видано під час перебування сторін у шлюбі, суд першої інстанції визнав за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку призначену для обслуговування будівель та господарських споруд площею 0,10 га. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що такий захист можливий за умови встановлення порушення (невизнання або оспорювання) права спільної сумісної власності з боку відповідача, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. 
В обґрунтування позову  ОСОБА_1 не посилалася на невизнання або оспорювання права спільної сумісної власності з боку відповідача та матеріали справи не містять будь-яких доказів, якими стверджуються існування таких обставин.
Відсутність реєстрації позивачки, як співвласника житлового будинку не є підставою для визнання права спільної сумісної власності, так як таке право виникає відповідно до вимог ст. 60 СК України у момент реєстрації права власності за одним із подружжя.
Реєстрація права власності на майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном.
При цьому, посилання позивачки на те, що відсутність реєстрації її, як співвласника житлового будинку, обмежує її права на розпорядження її майном не є підставою для задоволення заявленої позовної вимоги, оскільки не відповідає вимогам статей 369 ЦК України та 65 СК України.
Оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок був подарований відповідачу як незавершене будівництво, тому до позивачки переходить право власності і на земельну ділянку під ним лише в частці, розмір якої відповідає частці у праві на будинок.
Посилання позивачки на імовірність того, що відповідач без її відома може розпорядитися майном, не вказують на наявність обставин, за яких можливе задоволення позову про визнання права власності на майно, оскільки таке можливе виключно лише у разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у випадку втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Крім того, заявляючи вимогу про визнання права спільної сумісної власності подружжя та вказуючи на обмеження права на розпорядження спільним майном, позивачка не заявляла вимог про поділ цього майна, задоволення яких призвело б до захисту її права на розпорядження нерухомим майном. Тому визнання права спільної сумісної власності на майно без його поділу не може вважатися ефективним способом захисту права на розпорядження спільним нерухомими майном подружжя.
Позивачка не зверталася з вимогою про поділ такого майна, однак  ОСОБА_2 у справі №346/4276/21 звернувся з позовом про поділ майна подружжя, визнання права на частку об`єкта нерухомого майна припиненим, визнання за ним права власності на цю частку та на частку грошового вкладу як об`єкта спільного майна подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам матеріального права, постановлене з порушенням норм процесуального права, тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
       п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2  задовольнити частково.
Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 січня 2017 року скасувати. Ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
       Судді:                                                                        О.В. Пнівчук                                                                                        О.О. Томин