ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 липня 2023 року 	м.Суми	

Справа №592/7274/22 
Номер провадження 22-ц/816/789/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Рунова В. Ю. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2023 року в складі судді Фоменко І.М., ухвалене в м. Суми,

                                                         В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Свої вимоги мотивував тим, що шлюбні стосунки між ним припинені через відсутність взаєморозуміння, втрату почуття любові та поваги, через різні погляди на життя. Спільне господарство не ведуть, кожен живе своїм життям у різних місцях, проживають окремо з 2022 року. Він мешкає у іншому місті, не бажає перебувати у шлюбу із відповідачем, вважав, що шлюб існує формально та сім`ю зберегти неможливо. Просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 09 квітня 1971 року в Будинку урочистої реєстрації шлюбів м. Суми, актовий запис № 484.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у Будинку урочистої реєстрації шлюбів м. Суми 09 квітня 1971 року, актовий запис № 484.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неповне дослідження та оцінку доказів, просить його скасувати та відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не визнав явку позивача обов`язковою для з`ясування його дійсної волі та думки щодо можливості примирення з відповідачем. Зазначає, що суд знехтував її безумовним правом на можливість примирення з чоловіком, відмовивши у задоволенні її заяви з формальних причин.
Вважає, що не відповідають дійсності і не підтверджуються матеріалами справи висновки суду про те, що сторони тривалий час мешкають окремо одне від одного, не ведуть спільне господарство та мають різні погляди на життя. На її думку, місцевий суд дійшов до передчасного висновку відносно ухвалення рішення про розірвання шлюбу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що подальше спільне подружнє життя, збереження сім`ї чи примирення є неможливим, оскільки він проживає однією сім`єю з іншою жінкою. Зазначає, що участь у розгляді справи буде брати через свого представника, приймати особисто участь у розгляді справи не може, оскільки проживає в м.Києві і приїзд до м.Суми для нього утруднений. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Кузченко Т.М., яка підтримала скаргу, заперечення щодо скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Гаврилюк Н.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. 
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивоване тим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що з 09.04.1971 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований у Будинку урочистої реєстрації шлюбів м. Суми, актовий запис № 484, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Подружжя неповнолітніх дітей не має.
Також встановлено, що з 2022 року сторони мешкають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені, в зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, з втратою почуття любові та поваги, через різні погляди на життя.
Під час розгляду справи, суд першої інстанції протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про надання часу для примирення.
Аналогічне клопотання ОСОБА_2 заявила в апеляційному суді і ухвалою Сумського апеляційного суду від 25 травня 2023 року було надано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строк для примирення на 2 місяці і зупинено провадження у справі до 27 липня 2023 року.
Проте, за час, наданий апеляційним судом для примирення, сторони не примирилися.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що подальше спільне подружнє життя та збереження сім`ї є неможливим, оскільки він не бажає перебувати у шлюбі з ОСОБА_2 і тривалий час проживає однією сім`єю з іншою жінкою. Будь яке примирення між ними неможливе.
За таких обставин, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечитиме інтересам позивача, що мають істотне значення. 
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.
Доводи скарги про невжиття судом першої інстанції достатніх заходів, спрямованих на примирення подружжя, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Крім того, закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Вжиті апеляційним судом заходи, спрямовані на примирення подружжя, не дали позитивного результату.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.
Свої пояснення по суті спору ОСОБА_1 виклав у позові, крім того, його інтереси у суді представляла представник, яка має відповідні повноваження і надала необхідні пояснення, тому не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що суд першої інстанції повинен був визнати явку позивача обов`язковою для з`ясування його дійсної волі та думки щодо можливості примирення з відповідачем. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд
   
                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   В. Ю. Рунов