П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
20 липня 2023 року                                                                                                м. Київ
 
Справа №760/30955/21
Провадження № 22-ц/824/7102/2023
 
            Резолютивна частина постанови оголошена 20 липня2023 року
            Повний текст постанови складено 21 липня2023 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача Стрижеуса А. М., 
                                   суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.
                                               секретаря Карпенка В.Р.
 
сторони:         позивач          ОСОБА_1 ,
                        відповідач      ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, виселення,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, виселення.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_1 та проживає разом з нею у квартирі АДРЕСА_1 . 
1/3 частина цієї квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 1997 року. 2/3 частки зазначеної квартири належали їй на підставі договору купівлі-продажу 2/3 частини квартири від 31 жовтня 2006 року. 
ОСОБА_1 вказувала, що їй 93 роки та вона має тяжкий стан здоров`я. Зокрема, їй було діагностовано церебровоскулярну хворобу. З огляду на свій похилий вік та стан здоров`я вона потребує стороннього догляду та допомоги.
У зв`язку з цим, вона домовилась з відповідачем по передачу йому належної їй квартири взамін на допомогу по догляду за нею та утримання. 
06 лютого 2019 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування квартири.
 
Зазначений договір при укладенні вона не читала, оскільки має незрілу катаракту, 
а роз`яснення нотаріуса щодо змісту правочину вона зрозуміла не правильно. За умовами пункту 1 договору вона передала безоплатно відповідачу у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Після укладення договору відповідач припинив надавати їй допомогу по догляду. Він почав регулярно знущатись над нею, ображати та бити. 
27 січня 2020 року відповідач вкотре побив її та вона викликала поліцію, що підтверджується довідкою Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві. У зв`язку з цим,
29 січня 2020 року її було госпіталізовано до клінічної лікарні «Феофанія». 
Вона зрозуміла, що маючи на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, вона на невигідних для себе умовах, підписала договір дарування квартири. Зазначає, що вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме щодо юридичної природи правочину, оскільки на момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача. 
Після укладення договору дарування вона продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 , є власником особових рахунків по комунальним послугам, самостійно сплачує витрати по оплаті комунальних послуг. Таким чином, фактично передачі квартири не відбулося. 
За наведених обставин, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування квартири від 06 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. 
Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, виселення. Справу призначено до судового розгляду.
            Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 20січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, виселення задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування квартири від 06 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким відчужено квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений державний нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О. В., зареєстрований в реєстрі за 
№ 8-89.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 
908,00 грн.
            Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив висновок про те що позивач, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором. Суд вважав, що договір дарування квартири був укладений під впливом обману, помилки, позивач в силу свого віку та стану здоров`я не оцінила значення та наслідки укладеного договору, а тому договір підлягає визнанню недійсним. 
            Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для виселення відповідача із спірної квартири.
            01 березня 2023 року ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року в частині вимог про визнання недійсним договору дарування та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.
            Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка звертаючись до суду з позовом, на підставу заявлених вимог посилалась на статтю 229 ЦК України, проте, суд першої інстанції самостійно визначив підставу позову статтю 230 ЦК України. Стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження того, що на момент укладення  оспорюваного договору дарування позивачка мала намір укласти інший правочин. Заявник вказує, що за спірним правочином відбулися наслідки обумовлені ним, а саме відповідач зареєстрував право власності на предмет договору дарування. Заявник також вказує на відсутність доказів наявності домашнього насильства.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 07 березня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Савченко С. І.
Листом Київського апеляційного суду від 10 березня 2023 року витребувано із Солом`янського районного суду м. Києва матеріали справи № 760/30955/21.
16 березня 2023 року матеріали справи № 760/30955/21 надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 
2023 року залишено без руху та надано десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для виправлення недоліків скарги, а саме заявнику необхідно було доплатити судовий збір за подання апеляційної скарги.
04 квітня 2023 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року ОСОБА_3 надав докази сплати судового збору у розмірі, встановленому судом.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2023 року матеріали справи № 760/30955/21  разом з апеляційної скаргою передано судді-доповідачу Стрижеусу А. М.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року прийнято до свого провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року у справі за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, виселення. Справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи.
            24 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
            Відзив мотивований тим, що твердження заявника про те, що суд першої інстанції самостійно змінив підстави позову є намаганням вести суд в оману. Фактично квартира не вибула з володіння позивачки, оскільки вона в ній зареєстрована, проживає та сплачує комунальні послуги. Умови договору дарування не виконані, оскільки обдаровуваному не було передано технічну документацію. У відзиві також звертається увага на вчинення домашнього насильства з боку відповідача.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підирммав доводи апеляційної скарги.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пан М.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише 
у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.
Рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року оскаржується в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.
В іншій частині рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 20 січня 
2023 року не оскаржується, а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
            Встановлено, що позивачу належала квартира 
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 1997 року (1/3 частина) та договору купівлі-продажу 2/3 частини квартири від 31 жовтня 2006 року (2/3 частини). 
06 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Установлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , має ряд захворювань (а.с.10).
Квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом 
ОСОБА_1 , та після укладення спірного договору вона не мала наміру звільняти квартиру, а залишилась проживати у квартирі та сплачувати витрати на комунальні послуги.
Власником квартири на час укладення договору дарування була ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 як на підставу заявлених вимог вказувала, що договір дарування при укладенні вона не читала, оскільки має незрілу катаракту, а роз`яснення нотаріуса щодо змісту правочину вона зрозуміла не правильно. Після укладення договору відповідач припинив надавати їй допомогу по догляду. Він почав регулярно знущатись над нею, ображати та бити. Маючи на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, вона на невигідних для себе умовах, підписала договір дарування квартири. Зазначає, що вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме щодо юридичної природи правочину, оскільки на момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна 
у власність відповідача. Враховуючи вік позивача, її стан здоров`я та потребу у зв`язку 
з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у неї спірного житла як єдиного та продовження її проживання у цій квартирі та оплатою нею комунальних послуг, 
є підстави вважати, що при даруванні квартири, позивач мала на меті вчинення договору довічного утримання. 
 
            У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 
2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 
№ 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору 
(у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, 
а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, 
а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу 
з відстроченням платежу)».
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
            Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України 
від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; 
від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16; у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 636/1001/18-ц (провадження 
№ 61-1340св19), від 05 серпня 2019 року у справі № 265/7791/15-ц (провадження 
№ 61-20501св18), від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц (провадження 
№ 61-13359св19) та від 07 квітня 2021 року у справі № 356/412/18 (провадження 
№ 61-18618св19)..
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Визнаючи недійсним договір дарування від 06 лютого 2019 року, суд першої інстанції встановивши, що спірний будинок є єдиним житлом позивача, іншого житла остання не має, продовжувала проживати у спірному будинку та сплачувати комунальні послуги, фактичної передачі будинку не відбулося, враховуючи похилий вік та стан здоров`я на час укладення оспорюваного правочину, потребу в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, докази, які надані позивачем на підтвердження помилки щодо істотних умов договору неспростовані, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, позивач помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, і таким чином встановив наявність правових підстав для визнання його недійсним на підставі статті 229 ЦК України.
Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.
Відсутність реального настання правових наслідків за спірним правочином також підтверджується тим, що квартира  АДРЕСА_1 на час розгляду справи судом апеляційної інстанції знаходиться у власності ОСОБА_1 .
Аргументи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Солом?янського районного суду 
м. Києва від 20 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення в цій частині немає.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Солом?янського районного суду 
м. Києва від 20 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                                А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                                   Л.Д. Поливач
 
                                                                                               О.І. Шкоріна