Ухвала
 
27 липня 2023 року
м. Київ
справа № 716/604/20
провадження № 61-8735ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2023 рокута постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 травня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1                                  про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом                                                        до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з 12 січня 2002 року по 03 жовтня 2019 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області                                                         від 03 жовтня 2019 року шлюб між ними розірвано. В цьому шлюбі у них народилося троє спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                              ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вказував на те, що одразу після укладення шлюбу подружжя близько року проживало на орендованій квартирі в м. Чернівці. Згодом вони повернулися                                   у смт Кострижівка і почали проживати у квартирі бабусі відповідача ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 .
06 березня 2006 року між відповідачем та її бабусею ОСОБА_7 укладено договір довічного утримання (і догляду). Згідно з умовами даного договору                                     у власність відповідача перейшла квартира АДРЕСА_2 .
Все спільне сімейне життя подружжя проживало у даній квартирі. Сторони здебільшого були працевлаштовані і заробляли. З 2005 року позивач постійно їздив на заробітки за кордон, відповідачка займалася вихованням дітей та також працювала на різних роботах. Також доглядали та утримували бабусю відповідача, яка тривалий час була лежачою та потребувала стороннього догляду та допомоги.
Зазначав, що в травні 2010 року ОСОБА_8 померла. Після її смерті вони спільно провели ремонтні роботи, збільшили об`єм спірної квартири, обмеблювали квартиру. Внаслідок цього відповідачка зареєструвала вказані зміни розміру житла. На підставі рішення Кострижівської сільської ради № 10/3 від 31 жовтня 2011 року взамін договору довічного утримання від 06 березня 2006 року на ім`я відповідачки ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
В даній квартирі зареєстровані сторони та їх троє дітей.
В подальшому відносини між сторонами погіршилися. ОСОБА_1 повідомила                         про намір розірвати шлюб та вигнала ОСОБА_3 з квартири. Згоди про поділ спільного майна подружжя у добровільному порядку сторони не можуть досягнути.
Вважаючи вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на частку спірного майна та вирішити питання про стягнення                                з відповідача судових витрат.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області                                                      від 22 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено.
Визнано об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя,                                       ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .
Поділено спільне сумісне майно подружжя та визнано за ОСОБА_3                                                 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частку квартири                                         під номером АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не надано доказів того, що позивач ОСОБА_3 не виконував умов договору довічного утримання та не приймав участь в утриманні відчужувача ОСОБА_7 . Судом не взято до уваги твердження представника відповідача                           про те, що ОСОБА_3 не приймав участі в утриманні спірного майна та виконанні договору довічного утримання, оскільки таке не доведено належними                                             та допустимими доказами.
Чернівецький апеляційний суд постановою від 09 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2023 року залишив без змін.
08 червня 2023 року  ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22 лютого                    2023 рокута постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 травня 2023 року,          в якій просить скасувати рішення першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2023 року касаційну скаргу залишено                           без руху та надано строк на усунення недоліків касаційної скарги.
У встановлений судом строк заявник надав матеріали, яких достатньо                                   для вирішення питання щодо відкриття касаційного провадження.
Недоліки касаційної скарги заявником усунуто.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;          б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження,      та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову у цій справі є немайнова та майнова вимоги: визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири та визнання права власності на частку спірного нерухомого майна за кожним. Вартість спірного об`єкта - нерухомого майна, згідно наданої заявником на усунення недоліків касаційної скарги копії позовної заяви, складає 90 000,00 грн.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься          до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах            є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня                        2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                                           та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить                       від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність  процесуальних  дій,  проведених  в  рамках  національного  правопорядку,       
 
а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France),                   § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32,                                            № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії»,                  § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», §  33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року,                       № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи,                           що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення       у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня                                2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає          в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у справі незначної складності, яка визнана судом малозначною, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 ,                           на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області                                                       від 22 лютого 2023 рокута постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 травня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                               Є. В. Петров
 
                                                                                                                           А. І. Грушицький       
 
                                                                                                                           І. В. Литвиненко