ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12910/22                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Гарник К.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 серпня 2023 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №5 від 11 січня 2022 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ;
-          зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити в дії посвідку серії НОМЕР_1 від 26 вересня 2005 року на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , яка була скасована рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №5 від 11 січня 2022 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем не встановлено будь-яких протиправних дій з боку позивача при зверненні до уповноваженого органу про отримання дозволу на імміграцію, а також не встановлено таких дій після отримання ним такого дозволу.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що оскаржуване позивачем рішення є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу прийняте всупереч міграційного законодавства, а отже рішення про скасування такого дозволу є законним та не підлягає скасуванню.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ірану.
18 серпня 2005 року позивач звернувся до Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в м. Києві з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україні, оскільки він має сім`ю в Україні та перебуває у шлюбі. У відомостях про близьких родичів, що живуть в Україні позивач зазначив дружиною - ОСОБА_2 .
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 16 вересня 2003 року, позивач 16 вересня 2003 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №2111.
Згідно висновку про розгляд клопотання позивача щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну, старшим інспектором ВГІРФО Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві встановлено, що позивач до приїзду на територію України постійно проживав та прописаний по теперішній час в м. Тегеран. В місто Київ позивач приїхав до своєї дружини, громадянки України ОСОБА_2 , 1978 року народження (паспорт громадянки України НОМЕР_3 від 11 лютого 2003 року, свідоцтво про шлюб НОМЕР_4 від 16 вересня 2003 року). 25 лютого 2003 року позивач купив собі квартиру в місті Києві. Також, старшим інспектором було встановлено відсутність документів, що дають підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
У зв`язку з чим, 26 вересня 2005 року відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві громадянину ОСОБА_3 видано дозвіл на імміграцію в Україні, відповідно до якого, на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», останньому дозволено постійне проживання в Україні. Дозвіл дійсний до 26 вересня 2006 року, на підставі якого позивач отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26 вересня 2005 року.
30 вересня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою - анкетою про обмін посвідки на постійне проживання.
Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 21 жовтня 2021 року №80112300011110 позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.
11 січня 2022 року т.в.о. начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області затверджено висновок про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Ірану ОСОБА_1 , з огляду на те, що при перевірці матеріалів справи, станом на 18 серпня 2005 року (дата звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) іноземець не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки.
Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 11 січня 2022 року №5 скасовано дозвіл на імміграцію в України громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , виданий 26 вересня 2005 року, на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», також скасована на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26 вересня 2005 року.
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу та відмови у поновленні в дії посвідку серії НОМЕР_1 від 26 вересня 2005 року на постійне проживання в Україні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491-III), Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію; поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі по тексту - Порядок № 1983), Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту - Порядок №321).
Статтею 1 Закону № 2491-III визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.
Пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III (в редакції станом на момент надання позивачу дозволу на імміграцію) передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
У той же час, згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2491-III, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).
У відповідності до підпункту 3 пункту 2 цього Порядку № 1983 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання або відмову у наданні дозволу на імміграцію), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
Згідно пункту 12 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання або відмову у наданні дозволу на імміграцію) територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:
-          формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
-          надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;
-          здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Отже, за змістом наведених норм прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.
Пунктом 21 Порядку №1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку №1983).
З матеріалів справи вбачається, що у висновку, затвердженому начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 11 січня 2022 року, проведеною перевіркою матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання встановлено, що при перевірці матеріалів справи, станом на 18 серпня 2005 року (дата звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) іноземець не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки.
Таким чином, на думку відповідача, жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію у відповідності до вимог імміграційного законодавства, подано не було.
Як встановлено судом, позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 другої статті 4 цього Закону, а саме одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України
Однак, відповідачем при опрацюванні заяви позивача від 30 вересня 2021 року, зроблено висновок, що при видачі посвідки на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 від 26 вересня 2005 року, суб`єктом владних повноважень вчинено дії з порушенням норм чинного, на момент видачі, законодавства.
З огляду на що, відповідач дійшов висновку про наявність підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію.
У висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу зазначено, що у 2005 році позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».
Отже, відповідач, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених в у цьому Законі, не виявив, у зв`язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні, що підтверджується дозволом на імміграцію в Україну від 26 вересня 2005 року.
Посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, як у висновку так і у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію позивача підлягає скасуванню, оскільки станом на день звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію позивач не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки.
Таким чином, на думку відповідача, документ, який слугував підставою для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу в 2005 році є неправомірним, оскільки суперечить вимогам імміграційного законодавства України.
Разом із тим, станом на день прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію 26 вересня 2005 року, позивач перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки (з 16 вересня 2005 року).
Водночас, позивачем було надано неправдиві відомості, що станом на 18 серпня 2005 року він перебував у шлюбі, в той час, коли такий шлюб він зареєстрував лише 16 вересня 2003 року.
Суд першої інстанції вірно наголосив, що зважаючи на той факт, що положення пункту 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III встановлюють можливість скасування дозволу на імміграцію органом, який його видав, саме якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, тобто такі неправдиві відомості мають мати місце саме в день надання дозволу, а не в день звернення іноземця за його видачею.
З вищевикладеного вбачається, що станом на 26 вересня 2005 року в матеріалах особової справи та за результатом здійсненої перевірки поданих позивачем документів, не було встановлено подання іноземцем свідомо неправдивих відомостей, що вказує про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення №5 від 11 січня 2022 року.
Крім того, при винесенні вказаного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідачем не враховано, що позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною (постійно проживає на території України понад 17 років, має нерухоме майно у власності, від шлюбу народжена дитина).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на встановлення протиправності оскаржуваного рішення відповідача, наявні підстави для зобов`язання останнього поновити дію посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , що є належним способом захисту та поновлення порушеного права позивача.
Колегія суддів вказує, що позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки якщо вважати порушенням подання заяви про надання дозволу на імміграцію у період, коли позивач не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки, та подальше прийняття такої заяви і винесення відповідного рішення на момент, коли вказаний недолік відпав, то порушення відбулося не з його вини, а виправлення допущеної помилки шляхом скасування дозволу на імміграцію, виданого більше 17 років тому, є недопустимим.
Колегія суддів звертає увагу, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право позивача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка проживає в Україні протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.
Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.
Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2005 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Більш того, з моменту видачі дозволу на імміграцію пройшло сімнадцять років, та увесь цей період позивач проживав на території України.
Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі №815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 10.08.2023.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна