Справа № 453/1814/21                        Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є. 
Провадження № 22-ц/811/821/23                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 липня 2023 року м.Львів

Справа № 453/1814/21
Провадження № 22-ц/811/821/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сколе 31 січня 2023 року у складі судді  Ясінського Ю.Є., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», про захист прав споживачів і визнання недійсним кредитного договору, - 
встановив:

21 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. Просить визнати недійсними пункти 2.4 і 5.2 договору про відкриття кредитної лінії №0690-9616 від 5 травня 2021 року, укладеного між ним (позивачем) та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». В обґрунтування позову посилається на те, що 5 травня 2021 року між сторонами укладено договір про відкриття кредитної лінії за допомогою веб-сайту шляхом ідентифікації позивача із використанням ним електронного підпису ідентифікатором. Відповідно до п. 2.5 цього договору заявлений строк кредитування складає 21 день. Строк кредитування 99 календарних днів (п. 6.5). Відповідно до пункту 1.2 договору зазначено, що кредитодавець зобов`язується відкрити кредитну лінію для позичальника шляхом надання грошових коштів позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом. Зазначає, що згідно із п.2.1 договору розмір кредитного ліміту складає 15 000 грн. Відповідно до пункту 2.4 договору розмір процентів за користування кредитом становить 2,5% від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику кредиту до моменту повернення кредиту кредитодавцю шяхом перерахування кредиту на рахунок кредитодавця, вказаний у цьому договорі. У випадках, визначених цим договором, позичальник може скористатися правом отримання зниженої процентної ставки у розмірі 2% від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно із п.5.2 договору кредитодавець має право, у разі не здійснення сплати процентів у останній календарний день заявленого строку та у певний черговий день сплати процентів, нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми кредиту. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальником на підставі цього договору, не може перевищувати половини кредиту, одержаного позичальником за договором. Вважає, що пункти 2.4 і 5.2 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору процентної ставки у розмірі 25 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом (стандартна ставка), 2% від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом (стандартна ставка), 2 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом (знижена ставка), а також право кредитодавця нараховувати штраф у розмірі 10% від суми кредиту, а сукупна сума неустойки (штраф, пеня) не може перевищувати половини кредиту, є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`зань за кредитним договором. Крім того у п.2.8 прямо зазначено, що проценти за користування кредитом не можуть перевищувати 200 % від загального розміру наданого кредиту, що прямо протирічить закону та у декілька разів перевищує допустимо можливе значення. Вважає, що вказані положення договору встановлюють вимоги зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, порушує вимоги чинного законодавства щодо захисту прав споживачів та укладення кредитних договорів. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 31 січня 2023 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

9 травня 2023 року від представника ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги. Звертає увагу, що позичальник належним чином не виконує умови кредитного договору. Зазначає, що при укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, в зв`язку з чим просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін оскаржуване рішення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подали. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності її учасників, оскільки заяви про відкладення розгляду справи не подані, докази про наявність поважних причин неявки учасників справи в судове засідання відсутні.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних причин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 5 травня 2021 року між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0690-9616 на суму 15 000 грн. зі сплатою процентів строком на 99 календарних днів за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи - Веб-сайту відповідача (https//www.creditkasa.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем відповідача, в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.

Відповідно до п.п. 2.7 та 2.8 договору орієнтовна річна процентна ставка за кредитом складає 912,50 %, орієнтована загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: не більше 300 % від загального розміру наданого кредиту (у відсотковому вираженні) або 45 000 грн. та включає в себе: суму кредиту, проценти за користування кредитом не більше 200% від загального розміру наданого кредиту (у відсотковому вираженні) або 30 000 грн. (у грошовому вираженні).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих причин, що кредитний договір № 0690-9616 від 5 травня 2021 року був укладений у спосіб передбачений чинним законодавством з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

З такими висновками колегія суддів погоджується з урахування наступного.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно зі ст.203 ЦК України умовою чинності правочину є також його вчинення у формі, встановленій законом.

Згідно зі статтею 217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Такі умови встановлені ст.ст. 1048 - 1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно із ч.ч. 1 та 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно із ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до п.6.1 договору кредитний договір та Правила надання грошових коштів у кредит разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови надання кредиту. Укладаючи цей кредитний договір позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись цього кредитного договору та Правил надання грошових коштів у кредит (які є невід`ємними частинами договору та разом складають договір), текст яких розміщено на веб-сайті кредитодавця (https//creditkasa.com.ua) та, відповідно, укладає договір.

Згідно із п.6.2.1 договору позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав від кредитора інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Колегія суддів вважає, що при підписанні оскаржуваного договору сторонами було досягнуто істотних умов, характерних для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.

Фінансова установа - позичальник, виконавши вказані вимоги закону та визначила термін погашення заборгованості по кредиту, визначила сукупну вартість кредиту і проценти, розписала, які суми позивач зобов`язаний буде сплатити. 

В свою чергу, позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його заявка до ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, без жодних застережень з його сторони. Позичальником не заперечується факт підписання спірного договору.

Відповідно до п.5.2 Правил надання грошових коштів у кредит, заявник надає кредитодавцю відповідь про повне та безумовне прийняття оферти (акцепт) щодо укладення договору в електронній формі (в рамках ІТС кредитодавця) в особистому кабінеті заявника/позичальника, шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), який надсилається (відповідний ідентифікатор) кредитодавцем в СМС-повідомленні на номер телефону, вказаний заявником/позичальником в заявці, що вважається підписанням договору відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.12 кредитного договору (реквізити сторін) наявний електронний підпис одноразовим ідентифікатором.

Тобто, порядок підпису договору погоджений між сторонами та визначений відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а відтак сторонами дотримано вимоги щодо укладення правочину, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (п.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Позичальник підписав укладений договір електронним підписом, що свідчить про те, що було дотримано порядок укладення електронного договору.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав належних та допустимих доказів, на підставі яких можна було б прийти до висновку, що оскаржуваний кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим відносно нього, оскільки при підписанні такого договору, він ознайомився та погодився з його усіма умовами. 

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність в підписаному між сторонами договорі несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом першої інстанції правильно розцінено як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільного кодексу (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 16 січня 2013 року № 6-161цс12, відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч.1, п. 7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Так, згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що оспорюваний договір є нечесною підприємницькою практикою, та був укладений під впливом введення його в оману, як і не доведено умислу відповідача щодо вчинення дій по введенню позивача в оману.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Стаття 19 вказаного Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Кредитні кошти на суму 15 000 грн. надавався строком на 99 днів, на умовах строковості, зворотності та платності.

Позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, нараховані згідно п.п. 5-1 5.5 укладеного договору. Доводи позивача про те, що умови кредитного договору №0690-9616 від 5 травня 2021 року є несправедливими, так як відсоткова ставка за користування кредитом та штрафні санкції за порушення строків є непомірно високими, суд не прийняв до уваги, оскільки кредит надавався позивачу на строк до 99 днів, місячна відсоткова ставка за користування кредитними була йому відома в момент укладення договору.

Переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено. Крім того, відповідно до п.6.1 укладеного договору при підписанні такого позичальник засвідчив, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись цього кредитного договору та Правил надання грошових коштів у кредит (які є невід`ємними частинами договору та разом складають договір), текст яких розміщено на веб-сайті кредитодавця (https//creditkasa.com.ua) та, відповідно, укладає договір.

Відтак, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства.

Позивач також не надав належних та допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваного договору він не був ознайомлений з усіма його умовами. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про несправедливість умов кредитного договору чи наявність положень, які б вводили позивача в оману щодо змісту правочину та наслідків його невиконання.
Оспорювані позивачем умови договору не суперечать нормам чинного законодавства, а також були погоджені між сторонами відповідно до ст.ст. 6, 536, 611, 626-628, 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору визначення сторонами його умов, вибору контрагента, оплатності користування чужими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання. Також, умови договору не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір укладений у письмовій формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та ч.2 ст. 639 ЦК України.

Факт сплати позичальником заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 610 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 8 925 грн., з врахування суми нарахованої йому за закриття кредиту в розмірі 30 311,30 грн., не свідчить про наявність підстав для задоволення його позову з підстав невідповідності умов підписаного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може надати суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Постанову складено і підписано 10 липня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ______________ Р.В. Савуляк