ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 р. 	Справа № 520/1509/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., по справі № 520/1509/22
за позовом      ОСОБА_1  
до   Державної міграційної служби України   третя особа:    Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі – відповідач), в якому просив:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.10.2021 №342-21; 
- зобов`язати Державну міграційну служби України прийняти стосовно позивача рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 позов задоволено частково.
Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11.10.2021 №342-21.
3обов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідач не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачу, при поверненні до країни громадянської належності, не загрожують побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто відсутні умови для визнання позивача біженцем.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 народився та проживав у м. Кумба, Республіка Камерун, є громадянином Камеруну.
05.04.2021 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 70-77).
Відповідачем розглянуто заяву ОСОБА_1 , вивчено документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, проведено з позивачем співбесіди, про що свідчать протоколи співбесід від 13.04.2021 та від 07.05.2021 (а.с. 78-84).
В ході проведення співбесід позивач зазначив, що народився, навчався та постійно проживав у місті Кумба, Республіка Камерун.
З  п`яти років позивач відвідував ОСОБА_2 , після цього протягом семи років навчався в Government Primary School Kumba, у 2016 році отримав вищу професійну освіту на факультеті Faculty of Engineering and Technology, University of Buea.
Після закінчення навчання позивач оформлював документи для визду для навчання в Україну. 
Заявник залишив Республіку Камерун та повітряним шляхом перетнув державний кордон України 19.12.2017 року, мета поїздки - 04/12 ( навчання).
Згідно листа № 6301.8.1/15014-21 від 12.04.2021 року відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства, за клопотанням ХНУРЕ позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої 02.01.2018 року, строком дії до 25.12.2018 року. Наказом № 907-ст від 27.07.2018 ОСОБА_1 був відрахований із вищезазначеного університету у зв`язку з чим, рішенням ГУ ДМС у Харківській області від 27.07.2018 року  посвідку на тимчасове проживання в Україні було скасовано.
Позивач після цього не працював та не продовжував навчання, не повернувся до країни громадянської належності й почав перебувати на території України нелегально.
Постановою Слобідського РВ у місті Харків ГУ ДМС України в Харківській області ПР МХК № 001253 від 05.12.2020 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності  у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в. Україні, за  ч. 1 ст. 203 КУпАП, штраф по якій сплачено позивачем.
За твердженнями позивача він, на даний момент не може повернутися до Республіки Камеруну, у зв`язку з наявністю конфлікту між англомовними та франкомовними частинами населення: «Владні сили безпеки спалюють домівки, вбивають людей через участь в протестах . Я не можу повернутись на батьківщину через пряму загрозу моєму життю. Я законослухняна людина, відвідую церков (заява від 05.04.2021).
За наслідками проведеної співбесіди Головним управлінням ДМС України в Харківській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених п.1 та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.85-95).
15.06.2020 рішенням ДМС України  № 342-21  відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 96).
30.11.2021 Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 66 (а.с. 6, 97).
Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження проведення аналізу інформацію по країні походження заявника, із зазначенням відповідних висновків, які стали підставою для прийняття спірного рішення, наявні підстави для скасування рішення Державної міграційної служби України від 11.10.2021 р. №342-21 із зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI ).
Відповідно до пунктів 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Враховуючи умови, передбачені ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.
Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, на вимоги суду  не надано відзиву на позов, доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення, а тому з урахуванням того, що у країні походження позивача , на час прийняття спірного рішення вочевидь існує загальнопоширене насилля та порушення прав людини, скасував рішення про відмову та зобов`язав повторно розглянути заяву позивача.
Надаючи оцінку доводам позивача суд першої інстанції врахував інформацію з мережі Інтернет, яка стосувалась ситуації  у Камеруні у 2016 році, проте колегія суддів зазначає, що на цей час позивач ще перебував у Камеруні, і на територію України потрапив у 2017 році з метою навчання.
З матеріалів справи вбачається, що дійсно  на вимогу суду першої інстанції відповідачем не надано  до суду матеріали особової справи та відзив. Такі матеріали були надані відповідачем лише до апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі заяви- анкети, анкети, протоколу співбесіди  ГУ ДМС України в Харківській області склало висновок щодо  відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2021КН0026 від 14.09.2021.
Під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем відповідачем взято до уваги інформацію з відкритих джерел, а саме: видання "African arguments" від 13.01.2020 року,  міжнародної громадської організації "Голос Америки" від 02.01.2020, офіційне щоденне новинне видання "Cameroon Tribute", міжнародної телекомпанії "Al Jazeera" від 04.07.2021, американської міжнародної громадської організації "Voice of America" від 01.01.2021, яка є більш релевантною, для розуміння ситуації у країні походження позивача,  чим врахована судом першої інстанції.
Вказаним висновком встановлено, що при зверненні 10.10.2019 позивач в заяві-анкеті зазначав, що не може повернутися до Республіки Камеруну, у зв`язку з наявністю конфлікту між англомовними та франкомовними частинами населення: «Владні сили безпеки спалюють домівки, вбивають людей через участь в протестах . Я не можу повернутись на батьківщину через пряму загрозу моєму життю» .
За наслідками перевірки відповідачем матеріалів та офіційних джерел по країні походження станом на 2020-2021 роки позивача та встановлено, що побоювання заявника зазнати дискримінації як представника англомовної частини населення не відповідають інформації, яка наявна на теперішній час та не знайшли свого підґрунтя, оскільки сам факт дискримінації не доведений наданою заявником інформацією. 
Твердження заявника про мету виїзду з Камеруну спростовують інформацію, надану в заяві від 05.04.2021. Заявник не надав достатніх та конкретних доказів, що підтверджують загрозу його перебування в Республіці Камерун на теперішній час.
Відповідачем встановлено, що у разі повернення до країни походження або постійного проживання, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
В протоколі- співбесід позивач зазначав, що він та його родина відноситься до англофонів. Ситуація в англомовній зоні дуже нестабільна, армія може прийти і вбити будь-кого. Політична криза полягає у конфлікті двох мов: англійської та французької. Держава відноситься погано до англомовного населення. При цьому, переслідувань на Батьківщині за ознаками раси, релігійних переконань, приналежності до певної соціальної групи чи політичних поглядів не зазнавав. Водночас, позивач вказав, що вільно володіє англійською та французькими мовами.
На Батьківщині позивач має трьох сестер, найстарша працює викладачкою в школі, середня працює секретарем в суді Лімбе, молодша навчається в школі. До приїзду в Україну, навчався в університеті. Позивач вказував, що особисто його «ніхто ніколи не переслідував». Все це вказує на те, що до позивача чи членів його родини не застосовувалися будь-які фізичні чи інші заходи впливу з боку держави.
Інформацією по країни підтверджено, що переобраний Президент Камеруну розпочав роботу у напрямку вирішення мовної кризи в країни.
Колегія суддів зазначає, що політична криза, через яку позивач побоюється повертатись на Батьківщину почалась у 2017 році, разом з тим, позивач залишив Республіку Камерун та перетнув державний кордон України 19.12.2017, з метою навчання, у зв`язку з чим, за клопотанням ХНУРЕ, отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, строком дії до 25.12.2018. Після відрахування із вищевказаного університету, рішенням ГУ ДМС від 27.07.2018 зазначену посвідку було скасовано. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 05.04.2021, тобто через 2 роки 8 місяців після скасування посвідки на тимчасове проживання на території України.
Також, судом встановлено, що на момент подання заяви до відповідача позивач перебував на території України нелегально (термін дії посвідки закінчився 27.07.2018), притягався до адміністративної відповідальності постановою Слобідського РВ у м.Харкові серії ПР МХК № 001253 від 05.12.2020, штраф по якій сплачено позивачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів зазначає, що між датою скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні (27.07.2018) та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (05.04.2021), пройшов значний проміжок часу, що з урахуванням дати виїзду з країни громадянської належності, прибуттям в Україну з метою навчання (2017 р.) свідчить про те, що з заявою позивач звернувся з порушенням строку, встановленого ч. 5ст. 5 Закону № 3671-VI, тобто після закінчення строку законного перебування на території України, що в свою чергу ставить під сумнів наявність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та дозволяє припустити, що мотив звернення із даною заявою може бути іншим, однак зазначеного не було враховано судом першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та пояснень про факти переслідування саме на його батьківщині, здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчать про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.
Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними.
З аналізу особової справи позивача можна дійти висновку, що він не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).
Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження, ні під час проведення співбесіди, ні до суду першої та апеляційної інстанції.
За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення за політичними мотивами в країні громадянської належності.
Отже, відповідачем при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI щодо позивача.
За наведеного, на думку колегії суддів, відсутні підстави вважати, що позивач може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення ДМС України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, а тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.      
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 по справі № 520/1509/22 - в частині задоволення позову скасувати. 
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій