Постанова
Іменем України
 
20 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 206/2421/16-ц
провадження № 61-18150св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (відповідач за об`єднаним позовом  ОСОБА_2 ),
відповідачі за позовом ОСОБА_1 : ОСОБА_2 (позивач за об`єднанимпозовом), Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора, Самарський відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, 
співвідповідачі за позовом ОСОБА_2 : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником - адвокатом Карлашем Іваном Анатолійовичем, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року у складі судді Кушнірчука Р. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
 
Історія справи
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                            ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, в якому просив: 
- визнати недійсним правочин з переходу права власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 ; 
- визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулись НОМЕР_1 від 20 жовтня 2015 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 ; 
- застосувати наслідки недійсності правочину та визнати за ним право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до                   ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просила: 
- вселити її у квартиру, розташовану за адресою: ОСОБА_2 ; 
-визначити порядок користування указаним житловим приміщенням, закріпивши за нею право користування кімнатою, площею 12,2 кв.м; 
- зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні виділеною їй кімнатою і підсобними приміщеннями у вказаній квартирі.
Ухвалою суду від 17 червня 2016 року цивільну справу № 206/2421/16-ц за позовом ОСОБА_1 та цивільну справу № 206/2784/16-ц за позовом ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження та присвоєно єдиний номер № 206/2421/16-ц.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо торги (аукціон) не відбулись НОМЕР_1 від 20 жовтня 2015 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я                    ОСОБА_2 та акт державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лижника С. О. про проведення електронних торгів (аукціону), які не відбулися від 26 серпня 2015 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня                       2017 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від                  05 грудня 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори, Самарського відділу державної виконавчої служби                    м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Самарський ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області), в якій просив суд:
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулись НОМЕР_1 від 20 жовтня 2015 року, виданого Сьомою Дніпровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 ;
- визнати недійсним та скасувати акт проведення електронних торгів (аукціону), які не відбулися, від 26 серпня 2015 року, виданого Самарським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області;
- визнати недійсним та скасувати акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Самарським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області26 серпня 2015 року за вихідним № 10342;
- визнати недійсною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу;
- визнати за ОСОБА_1  право власності на частину квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 .
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 листопада 1998 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала у спільній сумісній власності позивача ОСОБА_1 та його родичів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . 
Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лук`янова А. М. від 14 грудня 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-335 від                    24 листопада 2011 року, виданого Самарським районним судом                              м. Дніпропетровська, про стягнення з  ОСОБА_1 на користь                      ОСОБА_2 64 259,77 грн. 
Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лук`янова А. М. від 14 грудня 2011 року накладено арешт на майно позивача та накладено заборону на його відчуження в межах суми стягнення. 
Актом від 14 серпня 2012 року було встановлено, що  ОСОБА_1  володіє указаною вище квартирою спільно з іншими особами. 
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року за поданням державного виконавця визначено, що частка позивача у праві власності на спірну квартиру становить частину. 
Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лук`янова А. М. від 27 травня 2013 року було призначено оцінювача ОСОБА_7 для визначення ринкової вартості частини квартири, яка належить ОСОБА_1 . 
Згідно з висновками оцінювача від 28 вересня 2014 року ринкова вартість вказаної частини квартири складає 74 963 грн. 
На 02 березня 2015 року, 20 квітня 2015 року та 06 липня 2015 року було призначено проведення прилюдних торгів, однак торги не відбулись через відсутність допущених учасників, що підтверджується відповідними протоколами ДП «Інформаційний центр» № 54451, № 74379, № 95189. 
26 серпня 2015 року державним виконавцем Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ було складено акт про проведення електронних торгів, які не відбулись. 
Як вбачається з цього акту, 11 серпня 2015 року ОСОБА_2  подала заяву про залишення за собою нереалізованого майна, а саме частини зазначеної квартири. 
28 червня 2015 року на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби від ОСОБА_2 надійшли кошти в сумі 10 703,23 грн, як різниця між початковою ціною нереалізованого майна та сумою стягнення за виконавчим документом. 
20 жовтня 2015 року Сьомою Дніпровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано свідоцтво НОМЕР_1 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулись. 
Позивач вважає, що проведення електронних торгів із реалізації майна відбулись з порушенням Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 16 квітня 2014 року  № 656/5 та Закону України «Про виконавче провадження», оскільки їх проведення відбулось за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, що робить неможливим передачу нереалізованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу. 
У зв`язку з втратою чинності звіту про оцінку майна, відповідачці                 ОСОБА_2 була передана частина квартири за заниженою ціною. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив задовольнити позов.
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду першої інтанції заяву про зміну предмету свого позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,                            ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій просила суд:
- витребувати із чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 на її користь частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності 22756638 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37501804 від 10 жовтня 2017 року, за ОСОБА_4 на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .   
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що запис про право власності № 11660897 від 20 жовтня 2015 року про належність їй на праві спільної часткової власності частини спірної квартири, було скасовано                 12 вересня 2017 року на підставі рішення Самарського районного суду                        м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року. Зазначені судові рішення були ухвалені у цій справі, однак постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року скасовано.
ОСОБА_2 вказує, що у період оскаржень рішень місцевого та апеляційного суду в суді касаційної інстанції ОСОБА_1 незаконно уклав договір дарування вказаного нерухомого майна на користь своєї матері                     ОСОБА_4 . 
Так, 10 жовтня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування частки спірної квартири здійснено запис про право власності № 22756638 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37501804 від 10 жовтня 2017 року), відповідно до якого вказана спірна частина частини квартири зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 
ОСОБА_2 вважає, що таким чином було порушено її суб`єктивне право, як власника вказаного майна, вона незаконно була позбавлена права власності на частину квартири, яке вибуло з її володіння не з її волі, за безвідплатним договором ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , яка діяла недобросовісно, знаючи про існуючий спір з приводу цього нерухомого майна.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила задовольнити позов. 
Короткий зміст оскаржених судових рішень
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від  03 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов ОСОБА_2 задоволено.
Витребувано від ОСОБА_4 належне ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме частину квартири загальною площею 63,4 кв.м, житловою площею 36,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 753383812101, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно про державну реєстрацію права власності 22756638 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37501804 від 10 жовтня 2017 року за ОСОБА_4 на частину квартири, загальною площею 63,4 кв.м, житловою площею 36,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 753383812101, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши її право власності на вказане майно.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реалізація спірного майна на прилюдних торгах відбулась в рамках примусового виконання виконавчого листа про стягнення суми заборгованості із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що боржник ОСОБА_1 у добровільному порядку рішення суду не виконує та іншого майна, окрім                  частки спірної квартири, не має. 
Крім того, суд вказав, що ОСОБА_1 не тільки у добровільному випадку не виконував рішення суду про стягнення з нього на корить ОСОБА_2 заборгованості, а й в подальшому свідомо відчужив частину спірної квартири за безвідплатним договором дарування на користь своєї матері ОСОБА_4 , уникнувши таким чином від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості, залишивши фактично майно у власності своєї родини та отримавши при цьому різницю, що була сплачена ОСОБА_2 під час залишення за собою нереалізованого майна. 
Таку поведінку учасника справи, суд розцінив як зловживання своїми процесуальними правами та намагання уникнути цивільно-правової відповідальності. Тому вважав, що права ОСОБА_2 у зв`язку з незаконним вибуттям з її володіння нерухомого майна дійсно були порушені та підлягають судовому захисту, а її позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що електронні торги дійсно відбулись із порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації арештованого майна, оскільки на момент проведення других та третіх торгів (20 квітня 2015 року та 06 липня 2015 року) звіт суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_7 про оцінку майна від 28 вересня 2014 року втратив чинність.
Разом із цим суд не вбачав порушення прав позивача ОСОБА_1 , оскільки вказані порушення не вплинули на результати торгів, зазначивши, що навіть за умови реалізації майна боржника за ціною нижче від ринковою такі торги тричі не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників.
Заявлені позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування свідоцтва про придбання майна, постанови та акта про передачу майна стягувачу тісно пов`язані із поверненням положення до стану, що існував до винесення вказаних документів, тобто відновленням права власності на частину спірної квартири, про що ОСОБА_1 також заявлено окрему позовну вимогу, що є неможливим у зв`язку з відчуженням ним вказаного нерухомого майна на користь іншої особи - ОСОБА_4 , яка з відповідними вимогами до суду не зверталась.
Тому суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Узагальнені доводи касаційної скарги
07 листопада 2021 року ОСОБА_1 через представника - адвоката              Карлаша І. А. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року.
 
В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити його позов, а у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зокрема, заявник вказує на помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК України, оскільки витребувати можна лише індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності. Також станом на час проведення 2-х та 3-х торгів звіт про оцінку майна втратив чинність, що призвело до суттєвого заниження ціни, торги не могли бути проведені, а тому їх проведення є незаконним. 
Доводи інших учасників справи
04 січня 2022 року на адресу Верховного Суду від  ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідачка за первісним позовом просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.
 
02 грудня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22). 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що квартира, яка розташована за адресою:                               АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лук`янова А. М. від 14 грудня 2011 року відкрито виконавче провадження ВП № 30444569 з примусового виконання виконавчого листа              № 2-335, виданого 24 листопада 2011 року Самарським районним судом                м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь               ОСОБА_2 боргу у розмірі 64 259,77 грн.
Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лук`янова А. М. від 14 грудня 2011 року в рамках вказаного виконавчого провадження ВП № 30444569 накладено арешт на все майно, у межах суми стягнення, що належить боржнику ОСОБА_1 , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику ОСОБА_1 .
Згідно акту державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лук`янова А. М. від 14 серпня 2012 року в ході проведення виконавчих дій встановлено, що ОСОБА_1 володіє майном спільно з іншими особами, а саме квартирою, розташованою за адресою:   АДРЕСА_1 , іншого майна у боржника не виявлено.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року за поданням державного виконавця судом визначено, що частка боржника ОСОБА_1 у квартирі   АДРЕСА_2 складає частину цієї квартири.
Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лук`янова А. М. від 27 травня 2013 року призначено ОСОБА_7 , який має сертифікат оціночної діяльності, експертом, суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання у виконавчому провадженні ВП № 30444569 з метою надання письмового висновку, звіту про оцінку майна (акт оцінки майна) з питань встановлення ринкової вартості описаного майна та надання до відділу звіту про оцінку майна. Експерта попереджено про відповідальність за відмову або ухилення від дачі висновку чи за дачу завідомо неправдивого висновку.
Згідно Висновку про вартість об`єкта оцінки, складеного суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 28 вересня               2014 року, вартість об`єкта оцінки - частини 3-кімнатної квартири   АДРЕСА_3 , за результатами розрахунків складає 74 963,00 грн без ПДВ.
Відповідно до протоколів проведення електронних торгів № 54451 від                    02 березня 2015 року, № 74379 від 20 квітня 2015 року, та № 95189 від                       06 липня 2015 року, електронні торги з продажу частини трикімнатної квартири за адресою   АДРЕСА_1 (лот № 42684 зі стартовою ціною 74 963 грн, лот № 55779 зі стартовою ціною 69 715,59 грн та лот № 74840 зі стартовою ціною 69 715,59 грн відповідно) не відбулися через відсутність допущених учасників торгів.
Згідно Акту про проведення електронних торгів (аукціон), які не відбулися, складеного державним виконавцем та затвердженого начальником відділу Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ 26 серпня 2015 року, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-335 від 24 листопада               2011 року описане й арештоване майно боржника ОСОБА_1 , а саме: частина квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , визначена вартість 74 963 грн, неодноразово передавалось на реалізацію, яку проводило ДП «Інформаційний центр», однак торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Стягувачу ОСОБА_2 було запропоновано залишити за собою вказане нереалізоване майно та внести різницю між його вартістю та сумою боргу, що підлягала стягненню за виконавчим документом у сумі 10 703,23 грн.
11 серпня 2015 року на адресу Самарського ВДВС надійшла заява              ОСОБА_2 про згоду залишити за собою нереалізоване майно та 26 серпня 2015 року на відповідний депозитний рахунок від ОСОБА_2 надійшли грошові кошти у сумі 10 703,23 грн.
20 жовтня 2015 року державним нотаріусом Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори, відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Самарським ВДВС Дніпропетровського МУЮ 26 серпня 2015 року за вих. № 10342, видано свідоцтво реєстровий             НОМЕР_1, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з частини квартири за адресою:                                                         АДРЕСА_1 .
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 52770217 станом на 06 лютого 2016 року ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належала частина квартири за адресою:  АДРЕСА_1 . Таке право  зареєстровано 20 жовтня 2015 року, номер запису про право власності 11660897 державним реєстратором Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулись, серія та номер 5-726 від 20 жовтня 2015 року.
Право спільної часткової власності ОСОБА_2 на частину квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , скасовано 12 вересня 2017 року на підставі рішення Самарського районного суду                       м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року у справі № 206/2421/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року.
На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 10 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність (подарував) ОСОБА_4 частку квартири, загальною площею 63,4 кв.м, у тому числі житловою - 36,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на частину вказаної квартири за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 10 жовтня 2017 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 206/2421/16ц рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року скасовано.
Як вбачається з листів в.о. начальника відділу Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 18 жовтня 2019 року вих. № 18698 на виконання ухвали суду від 09 жовтня 2019 року про витребування доказів надати належним чином завірену копію виконавчого провадження                                 № 30444569 немає можливості, оскільки після перевірки архівного приміщення вказане виконавче провадження не виявлено. Відібрати пояснення у відповідальних за ведення архіву осіб немає можливості у зв`язку з їх звільненням.
Згідно довідки ВП-спецпідрозділ від 30 березня 2021 року про хід та актуальний стан виконавчого провадження № 30444569 з примусового виконання виконавчого листа № 2-335 від 24 листопада 2011 року, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з       ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 64 259,77 грн у Самарському ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області наявна наступна інформація: 14 грудня 2011 року відкрито виконавче провадження, 20 грудня 2011 року звернуто стягнення на майно боржника, 22 грудня                2011 року стягнуто виконавчий збір, 18 липня 2012 року зупинено виконавче провадження у зв`язку з направленням до суду подання про визначення частки майна боржника, поновлено виконавче провадження, зупинено виконавче провадження, 27 травня 2013 року призначено експерта з метою визначення ринкової вартості описаного майна та надання звіту про оцінку майна, 27 листопада 2014 року поновлено виконавче провадження,                      01 жовтня 2015 року звільнено майно боржника з-під арешту у зв`язку зі згодою стягувача ОСОБА_2 залишити за собою нереалізоване майно боржника ОСОБА_1 , 12 травня 2016 року виконавче провадження закінчено у зв`язку із повним виконанням рішення.
В матеріалах справи також наявні звіти ПП «Новомосковське бюро експертної оцінки» від 20 квітня 2015 року, 26 серпня 2015 року та 18 липня 2016 року про ретроспективну оцінку 3-кімнатної житлової квартири, загальною площею 63,4 кв.м, що розташована на 5-му поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно яких ринкова вартість вказаної квартири за порівняльних підходом станом на 20 квітня 2015 року становить                      557 500 грн, станом на 06 липня 2015 року - 572 500 грн, станом на                         26 серпня 2015 року - 616 200 грн, станом на 18 липня 2016 року -                 645 200 грн.
Згідно зі звітами № ОА-160816, № ОА2-160816 від 16 серпня 2016 року та висновків до них, складених суб`єктом оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 ринкова вартість квартири за адресою:                             АДРЕСА_1 станом на 20 квітня 2015 року складає 290 200 грн та станом на 06 липня 2015 року складає               287 000 грн.
Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 1136-20 по матеріалам цивільної справи № 206/2421/16-ц від 08 лютого 2021 року ринкова вартість частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20 квітня 2015 року складала 102 609 грн та станом на 06 липня 2015 року складала 143 481,50 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають не у повній мірі. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що реалізація нерухомого майна - частки спірної квартири відбулась на підставі недійсного звіту про оцінку майна, в якому визначено ціну майна, що підлягало реалізації, значно нижчою за ринкові ціни на час проведення аукціону, тому є підстави для визнання недійсними та скасування постанови та акту про передачу майна стягувачу, в разі якщо торги не відбулись, а також свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Згідно з частиною першою статті 62 Закону № 606-ХІV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
На момент передачі спірного нерухомого майна на електронні торги та їх проведення був чинним Тимчасовий порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 «Про проведення експерименту із запровадження порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів».
Згідно з пунктом 1 розділу V Тимчасового порядку № 656/5 реалізація майна здійснюється шляхом проведення організатором електронних торгів. Передачею майна на реалізацію вважається момент внесення інформації про лот у систему. Вартість майна, переданого на реалізацію, є дійсною на період реалізації майна.
Якщо до часу завершення електронних торгів не надійшла жодна цінова пропозиція, електронні торги вважаються такими, що не відбулися (пункт 6 розділу V Тимчасового порядку № 656/5).
Частиною третьою статті 62 Закону № 606-XIV передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону, за частиною першою якої визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки нерухомого майна державний виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Відповідно до частини п`ятої статті 58 Закону № 606-XIV звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.
Тобто на момент проведення прилюдних торгів, у тому числі повторних торгів, для визначення вартості об`єкта оцінки звіт про оцінку майна повинен бути дійсним.
Проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна.
Разом з тим Закон № 606-XIV допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону № 606-XIV).
Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону № 606-XIV). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 цього Закону).
Установивши, що електронні торги із реалізації майна 20 квітня 2015 року та 06 липня 2015 року були проведені за ціною, визначеною звітом про оцінку майна від 28 вересня 2014 року, який на момент їх проведення утратив чинність, повторної оцінки спірного майна в рамках здійснення процедури проведення прилюдних торгів проведено не було, а матеріали справи не містять постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що проведення прилюдних торгів відбулось із порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах.
Разом з тим, для визнання торгів недійсними з підстави закінчення строку дії оцінки майна необхідно, щоб такі порушення порядку одночасно порушували права чи законні інтереси особи, яка оскаржує торги.
                                                
З огляду на норми частини першої статті 16 ЦК України проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює і доведення такого порушення прав покладається на особу, яка оспорює прилюдні торги.
 
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18).
 
Урахувавши обставини цієї справи, суди попередніх інстанцій, встановивши втрату чинності звітом про оцінку нерухомого майна на момент проведення повторних прилюдних торгів, правильно виходили із того, що підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є не лише недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.
Суди встановили, що права позивача ОСОБА_1 не порушені, так як указані порушення не вплинули на результати торгів, оскільки, навіть за умови реалізації майна боржника за ціною нижче від ринковою, такі торги тричі не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників.
Крім цього, станом на час звернення до суду з уточненою позовною заявою 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 вже не був власником спірного майна у зв`язку з відчуженням ним вказаного нерухомого майна на користь іншої особи -  ОСОБА_4 , яка з відповідними вимогами до суду не зверталась.
Таким чином, установивши, що права та інтереси ОСОБА_1  не порушені, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення його позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині, якими у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_2  просила, зокрема, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 спірну частину квартири з посиланням на те, що указане нерухоме майно вибуло з її володіння поза її волею.
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від  17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Встановлено, що спірний об`єкт нерухомості, а саме частина квартири вибула з володіння ОСОБА_2 на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року, яке в подальшому було скасовано постановою Верховного Суду від 03 липня                2019 року, а отже не з її волі.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 набула права власності на спірний об`єкт нерухомості на підставі безвідплатного договору дарування, укладеного між нею та попереднім власником - її сином ОСОБА_1 під час касаційного перегляду даної справи, про що були обізнані і ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , тобто вони знали про існування спору щодо відчужуваного нерухомого майна.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині витребування майна підлягають задоволенню та на її користь від ОСОБА_4 підлягає витребуванню майно, а саме: частина квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що витребувати можна лише індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, оскільки такі доводи спростовуються правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).
Разом із цим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій вважали за необхідне й задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині скасування запису у Державному реєстрі речових прав ОСОБА_4 на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинивши її право власності на вказане майно. 
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується із вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з наступних підстав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Разом з тим вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.
 
Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження №12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі                             № 466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
 
Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не є потрібним для захисту порушених прав позивача.
 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
 
Суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, у зв`язку із чим дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 про скасування запису про державну реєстрацію права власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).
 
Ураховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року в частині вирішення вимог позову ОСОБА_2 про скасування запису про державну реєстрацію права власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на частину спірної квартири підлягають скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.
 
В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 рокуслід залишити без змін.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України, Верховний Суд поновлює виконання ухвалених у справі рішень судів попередніх інстанцій у нескасованій частині, що зупинені ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року.
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником - адвокатом Карлашем Іваном Анатолійовичем,  задовольнити частково.
 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року в частині вирішення вимог позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.
 
В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Поновити у нескасованій частині виконання рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2021 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов