КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 761/44727/16                                                            Головуючий у І інстанції Саадулаєва А.І.
Провадження №22-ц/824/6813/2023                                           Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
28 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги за первісним позовом обґрунтовані тим, що відповідно до ордеру № 63950 серія Б від 14.12.1992 р. Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р., ОСОБА_3 разом із його сім`єю було надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки за формою 3 №10/04/23404 від 14.12.16 р., виданої Центром комунального сервісу, в даній квартирі прописані: ОСОБА_3 (позивач), ОСОБА_1 (дочка позивача), ОСОБА_2 (онука позивача), ОСОБА_4 (онук позивача). Відповідачі зареєстровані у зазначеній квартирі, проте вони фактично у вказаній квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не несуть. Відповідач ОСОБА_1 не проживає у вказаній квартирі з1999 року, а її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_4 хоча і були з самого народження зареєстровані у вказаній квартирі, але фактично ніколи там не проживали. Крім того, відповідач  ОСОБА_1  неправомірно у 2016 році зареєструвала свою доньку ОСОБА_5 , 2013 року народження.
Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог,посилаючись на те, що ОСОБА_1 у 1999 році вибула з спірної квартири на інше постійне місце проживання до свого чоловіка, її діти, не дивлячись на факт реєстрації місця проживання у спірній квартирі, ніколи у ній не проживали, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 . 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 звернулась із зустрічною позовною заявою, в якій просила суд визнати за нею право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 ; вселити її у вказану квартиру та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року відмовлено в повному обсязі в задоволенні первісного та зустрічного позовів.
Постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року в частині відмови у задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24.05.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24.07.2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням, скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.10.2021 року було призначено проведення врегулювання вказаного спору за участю судді Макаренко І.О. Провадження по справі на час проведення процедури врегулювання спору було зупинено.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року припинено проведення врегулювання спору у даній справі, поновлено провадження у справі та передано справу для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.08.2022 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, відповідачі ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 звернулись з апеляційними скаргами.
Відповідач ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, закріпленого у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вказує, що висновки місцевого суду про її не проживання і не проживання дітей спростовуються матеріалами справи, зокрема фактом реєстрації місця проживання та відеофайлом, яким підтверджується проживання діда з онуками у 2014 році. Вказує на те, що матеріали справи не містять належних доказів, які підтверджують вибуття її у 1999 році на постійне місце проживання за іншою адресою. 
Також зазначила, що між нею та позивачем існує конфлікт щодо продажу спірної квартири, який не може бути підставою для визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що позивачем не надано доказів на підтвердження набуття малолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права власності або права користування іншим житлом.
Крім того, судом першої інстанції не встановлено порушення прав позивача та яким чином визнання відповідачів такими що втратили право користування житлом відновить дане право.
Судом також не враховано, що при новому розгляді справи позивач не звертався до суду із новою заявою про збільшення вимог чи зміну предмету позову. А вимога позивача про визнання такою, що втратила право користування квартирою ОСОБА_5 , 2013 року народження, не могла бути пред`явлена у формі заяви про збільшення позовних вимог.
Вважає також, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 не є власником спірної квартири та головним наймокористувачем майна, відповідний ордер надавався на сім`ю, а не особисто на ОСОБА_3 , що виключає задоволення позовних вимог.
Вказує також на суперечливість поведінки позивача, який ініціює питання щодо втрати права користування житлом однією донькою і онуками, однак не виписує іншу доньку, яка фактично у спірній квартирі не проживає, а перебуває закордоном.
Відповідач ОСОБА_2 в доводах апеляційної скарги зазначає, що наслідком задоволення позовних вимог ОСОБА_3 буде втрата нею права на здійснення у майбутньому приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначила, що суд першої інстанції належним чином не перевірив обставин, на які вона посилалась в обґрунтування вимог за зустрічним позовом, зокрема щодо вчинення численних сварок із ОСОБА_3 та зміни ним замків у спірній квартирі.
Також, звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що ОСОБА_9 є військовозобовязаною за місцем прописки. Вона має медичну освіту та повинна перебувати на військовому обліку за місцем прописки.
Решта доводів апеляційної скарги є аналогічними тим, які наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_3 заперечує проти доводів скарги, посилаючись на їх безпідставність. Зазначив, що відповідачка ОСОБА_1 в ході розгляду справи визнала факти, викладені ним у позовній заяві, зокрема про те, що у 1999 році, після одруження 21 серпня 1999 року з ОСОБА_10 , вона переїхала до житлового приміщення де проживав її чоловік для подальшого спільного проживання. Небажання зареєструвати своє та своїх неповнолітніх дітей місце проживання у квартирі чоловіка пояснила бажанням взяти участь у приватизації спірного житла.
Вказує, що факт вибуття відповідача ОСОБА_1 зі спірної квартири на інше місце проживання підтверджується також зібраними по справі доказами, свідоцтвом про шлюб, актами про не проживання, складеними сусідами, поясненнями свідків.
Зазначив, що відповідачами не доведено факту створення перешкод у користуванні спірною квартирою, що також підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 . 
Реєстрацію місця проживання неповнолітніх дітей за місцем реєстрації проживання їх матері - вважає формальним та таким, що не надає право на проживання.
Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_11 та представник ОСОБА_12 підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сімї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Вітер Т.А. у судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг не заперечувала.
Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи без його участі. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції встановив та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до ордеру №63950 серія Б від 14.12.1992 р. Виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів від 08.12.1992 р., ОСОБА_3 із сім`єю з чотирьох осіб було надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 . (том 1 а.с. 8)
Відповідно до довідки за формою 3 від 05.07.17 р. виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_13 (дружина), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_2 (онука), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_5 (онука).
Відповідно до акту від 09.12.2016 року,складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 : ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , та актів від 20.03.2017 року, 18.08.2017 року, складених ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , відповідач  ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , починаючи з 1999 року та по теперішній час не проживають у квартирі АДРЕСА_2 .(том 1 а.с.10, 14, 21)
Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.01.2019 року, квартира АДРЕСА_2 , складається з трьох кімнат. В 2015 році у квартирі зроблено косметичний ремонт. Комісією встановлено, що у квартирі діти не проживають, дитячих речей та іграшок не має. Квартира не приватизована. В квартирі проживають: ОСОБА_3 , 1958 року народження (власник житла), дружина ОСОБА_13 1960 року народження (зареєстрована). Донька ОСОБА_6 , 1985 року народження, зареєстрована, не проживає;, донька ОСОБА_1 , 1980 року народження, зареєстрована, не проживає; внучка ОСОБА_2 , 2000 року народження, зареєстрована, не проживає; внук ОСОБА_4 , 2010 року народження, зареєстрований, не проживає; внучка ОСОБА_5 зареєстрована, не проживає. ( том 1 а.с 151).
З матеріалів справи також вбачається, що 21 серпня 1999 року між ОСОБА_18 , 1980 року народження, та ОСОБА_10 , 1977 року народження, було укладено шлюб. Прізвища після одруження: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (том 2 а.с. 133+)
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції встановивши, що  ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проживали і проживають однією сім`єю разом з своїм чоловіком ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_4 , дійшов висновку, що ОСОБА_1 втратила право користування житловим приміщенням у порядку ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР у зв`язку із вибуттям ОСОБА_1 на постійне проживання в інше приміщення, та, крім цього, діти ОСОБА_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, не набули право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку із тим, що до цього їхня мати втратила таке право відповідно до вимог закону з дня вибуття її з цього житла.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
У той же час згідно частини другої статті 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК УРСР) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).
Тобто, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК УРСР доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Натомість у випадку вирішення спору на підставі статті 107 ЖК УРСР обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 361/6668/15 (провадження № 61-25867св18), зроблено висновок, що: "основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)".
У даній справі суд першої інстанції, надавши належну оцінку дослідженим по справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_5 , оскільки після реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 21 серпня 1999 року вибула на постійне місце проживання в помешкання, яке належить її чоловіку та знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .
Зазначені обставини підтверджені наявними у справі доказами: актами про не проживання, а також поясненнями свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , які підтвердили, що після реєстрації шлюбу відповідачка ОСОБА_1 переїхала проживати до свого чоловіка, де і мешкала постійно разом із ним та дітьми.
Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що її не проживання у спірному житлі пов`язано із конфліктом з батьком, а також тим, що він змінив замки у дверях і не впускав її, не підтверджено належними доказами.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем створювались перешкоди ОСОБА_22 у користуванні спірною квартирою, матеріали справи не містять. 
Наданий відповідачкою ОСОБА_1 в якості доказу відеозапис випуску ТСН (телевізійної служби новин) каналу 1+1, який виходив ефір 05.04.2017 року о 19:30, також не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин. Фактично з даного випуску вбачається, що в будинку за місцем постійного проживання сім`ї ОСОБА_23 у АДРЕСА_6 Б 04 квітня 2017 року сталась пожежа та на час усунення її наслідків діти ОСОБА_24 та ОСОБА_25 тимчасово переїхали до своїх дідуся і бабусі.
Колегія суддів апеляційного суду вважає також обґрунтованими висновки місцевого суду про те, що права користування спірним житлом неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_1 є похідними від її прав на це житло.
Відповідно до статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 та від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).
Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження».
У даній справі місцевим судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 , мати неповнолітніх дітей - відповідачів, вибула зі спірного житла у зв`язку з обранням нею іншого місця постійного проживання що до їх народження, діти ніколи не вселялися до спірного житла, а їх реєстрація у вказаному житловому приміщенні пов`язана із місцем реєстрації їх матері. Таким чином, обґрунтованим є висновок суду про те, що право користування спірним житлом дітьми ОСОБА_4 , 2010 року народження, та ОСОБА_5 , 2013 року народження, ніколи не набувалося. 
Матеріалами справи підтверджується, що діти відповідача ОСОБА_1 не є членами сім`ї наймача ОСОБА_3 в розумінні статті 64 ЖК України, проте, будучи зареєстрованим у спірному помешканні, фактично не проживали після здійснення реєстрації їх місця проживання, постійно проживаючи за адресою своєї матері, і таким чином не набули права користування спірним житловим приміщенням.
Не спростовано відповідачами також, що малолітні діти ОСОБА_1 маютьінше житло придатне для проживання за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить на праві власності їх батьку, тому право дітей на користування житлом, яке закріплене в Законі України «Про охорону дитинства», у даному випадку дотримано при позбавленні їх права користування спірною квартирою.
Отже, встановивши, що реєстрація малолітніх відповідачів існує лише де-юре, однак де-факто ані їх мати, як законний представник, ані самі малолітні відповідачі не проживають та не мають наміру проживати у спірному житловому приміщенні, районний суд дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку, що позбавлення права користування їх квартирою за адресою: АДРЕСА_1 у даному випадку не порушує інтересів малолітніх дітей та їх право на житло.
Колегія суддів зазначає також, що недостатність обсягу цивільної дієздатності малолітніх дітей відповідача ОСОБА_1 в силу їх віку для самостійного визначення місця проживання не може слугувати безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки виключно на батьків, як законних представників дитини, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це саме обов`язок батьків.
Спірна квартира фактично досить тривалий час не використовується відповідачем ОСОБА_1 як місце постійного проживання її та її дітей, тобто до звернення ОСОБА_3 до суду із даним позовом у ОСОБА_1 був відсутній достатній інтерес до зазначеного житла, а заперечення проти позовних вимог за основним позовом пов`язані виключно з бажанням відповідача взяти участь у приватизації спірної квартири.
Зазначене також стосується права користування спірним житлом позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , 2000 року народження, яка стала повнолітньою у період розгляду даної справи судами, після свого народження проживала разом зі своїми батьками, будучи зареєстрованою у спірній квартирі в неї не вселялась, там не проживала та не набула права користування нею у встановленому законом порядку. 
Належних та допустимих доказів того, що спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання  ОСОБА_2 в передбаченому процесуальним законом порядку не надано, як і не доведено, що досягнувши повноліття вона намагалася у будь-який спосіб заселитися до спірного житлового приміщення або розглядала його як своє постійне місце проживання.
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг відповідачів про не доведення позивачем порушення його прав, яке вимагає судового захисту.
Так, позивач ОСОБА_3 вселений у спірне житлове приміщення на підставі виданого йому ордеру, постійно проживає у вказаній квартирі та як наймач житла користується усіма правами та обов`язками, що випливають з договору найму жилого приміщення. Факт реєстрації у спірній квартирі відповідачів безперечно впливає не реалізацію позивачем таких прав та обов`язків, в тому числі і щодо оплати житлово-комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих осіб, які фактично в квартирі не проживають та не несуть участі в утриманні житла.
Надані відповідачем ОСОБА_1 квитанції про оплату послуг з утримання житла за серпень 2016 року та вивезення побутового сміття у 2020 році, не є доказами належної постійної участі відповідача в утриманні житла та не можуть бути взяті судом до уваги.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка як кожному окремо, так і в сукупності.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг відповідачів.
За таких обставин, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також щодо необґрунтованості вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 таОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 липня 2023 року.

 
Суддя-доповідач                                                                 Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                        Голуб С.А.
 
                                                                                     Писана Т.О.