ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 р.	Справа № 480/6822/21	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Подобайло З.Г. ,
Нужненко Тетяна Миколаївна, звернулася до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
визнати протиправними дії Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми);
зобов`язати Ковпаківський відділ державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) повернути незаконно стягнуті 1244 грн.;
стягнути з відповідача 1000 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачем протиправно стягнуто кошти з її пенсії у розмірі 1244 грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 року по справі № 480/6822/21 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою апеляційного суду Сумської області від 30.08.2017 у справі № 592/5496/16-ц постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 320 грн. судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду (а.с. 231).
17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області видано виконавчий лист у справі № 592/5496/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 320 грн. судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду (а.с. 112).
Головним державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Пшик Т.С. винесено постанову ВП № 64689389 від 02.03.2021 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 592/5496/16-ц, виданого 17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 320,00 грн. (а.с. 109)
02.03.2021 у вказаному виконавчому провадженні, державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для ОСОБА_1 загальну суму мінімальних витрат - 272,28 грн. (а.с. 156-157) та винесено постанову про стягнення з відповідача на користь держави виконавчого збору в розмірі 32 грн (а.с. 158).
09.03.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів (а.с. 160), а 30.03.2021 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с.161-162).
Постановою від 30.03.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у ГУ ПФУ в Сумській області (а.с. 161-162).
На виконання постанови від 30.03.2021 про стягнення на користь держави боргу на загальну суму 624,28 грн., ГУПФУ в Сумській області з 01.05.2021 розпочато відрахування боргу у розмірі 20% від суми пенсії щомісячно (а.с. 71).
У зв`язку із тим, що борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнуто у повному обсязі, постановою старшого державного виконавця від 05.07.2021 виконавче провадження № 64689389 закінчено (а.с. 164).
Не погоджуючись із стягненням коштів у виконавчому провадженні ВП № 64689389 від 02.03.2021 з примусового виконання виконавчого листа № 592/5496/16-ц, виданого 17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що у державного виконавця були правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми боргу (судовий збір) в розмірі 320 грн., виконавчого збору - 32 грн. та витрат виконавчого провадження - 272,28 грн., а всього 624,28 грн.
В доводах апеляційної скарги позивач по справі послалася на те, що протиправні дії відповідача полягали у тому, що всупереч вимог чинного законодавства, копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено на адресу позивача не рекомендованим відправленням, що призвело до того, що позивач не знала про прийняття цієї постанови, що в свою чергу позбавило її можливості оскаржити цю постанову. Вказала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з неї стягнуто лише 624,28 грн. (позивач вважає, що з неї було стягнуто кошти в сумі 1248 грн.). Також зазначає, витрати виконавчого провадження у сумі 272,00 грн. є необґрунтованими, а постанова про стягнення виконавчого збору також є неправомірною, з тих підстав, що позивач не отримувала копії постанови про відкриття виконавчого провадження.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.
Положеннями ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Також суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Відповідно до приписів ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Згідно зі ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.
Відповідно до ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження», підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.
Положеннями ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» зокрема визначено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.
З матеріалів справи судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Сумської області від 30.08.2017 у справі № 592/5496/16-ц постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 320 грн. судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду (а.с. 231).
17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області видано виконавчий лист у справі № 592/5496/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 320 грн. судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду (а.с. 112).
У зв`язку з цим, головним державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Пшик Т.С. винесено постанову ВП № 64689389 від 02.03.2021 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 592/5496/16-ц, виданого 17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 320,00 грн. (а.с. 109)
Також, 02.03.2021 у вказаному виконавчому провадженні, державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для ОСОБА_1 загальну суму мінімальних витрат - 272,28 грн. (а.с. 156-157) та винесено постанову про стягнення з відповідача на користь держави виконавчого збору в розмірі 32 грн. (а.с. 158).
09.03.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів (а.с. 160), а 30.03.2021 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 161-162). Постановою від 30.03.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у ГУ ПФУ в Сумській області (а.с. 161-162).
05.07.2021 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
При зверненні до суду першої інстанції позивачем заявлено, зокрема, вимогу про визнання протиправними дій Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), а в обґрунтування цієї вимоги, позивач посилалася на те, що про прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження їй не було відомо, оскільки копію цієї постанови, всупереч вимогам ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», направлено на її адресу не рекомендованими поштовим відправленням.
В свою чергу, в рішенні суду першої інстанції зазначено, що ОСОБА_1 не оскаржує постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження № 64689389 від 02.03.2021 р. з примусового виконання виконавчого листа № 592/5496/16-ц, виданого 17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 320 грн. (а.с. 109), яка їй направлялася рекомендованою кореспонденцією за домашньою адресою (а.с. 152, 165). Також суд вказав, що 02.03.2021 у вказаному виконавчому провадженні, державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для ОСОБА_1 загальну суму мінімальних витрат - 272,28 грн. (а.с. 156-157) та винесено постанову про стягнення з відповідача на користь держави виконавчого збору в розмірі 32 грн. (а.с. 158), які також були направлені позивачці рекомендованим поштовим відправленням (а.с. 152, 165).
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки, у наданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач по справі зазначив, що всі постанови, які виносилися в межах виконавчого провадження направлялись боржниці (позивачу) простою кореспонденцією, в день їх винесення (а.с. 106-107, т. 1).
Що стосується посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 не оскаржує постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження № 64689389 від 02.03.2021 з примусового виконання виконавчого листа № 592/5496/16-ц, виданого 17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France») зазначив, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (заява № 23805/94, § 36). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мултіплекс проти Хорватії» («Multiplex v. Croatia»), заява № 58112/00, §  45; «Кутіч проти Хорватії» («Kutic v. Croatia»), заява № 48778/99, § 25).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 (9991/944/12) і від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц). Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог.
Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд «зв`язаний» предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).
До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц).
Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15).
Встановлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі № 807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі № 804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 826/9457/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі № 815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі № 1340/4044/18, від 23 червня 2020 року у справі № 820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а).
Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18).  
У постанові Верховного Суду 25 березня 2020 року у справі № 752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.
Задоволення судом лише позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності означає, що відповідне рішення не створило жодних правових наслідків та не відновило порушене право позивача, оскільки рішення контролюючого органу, яке створює для позивача правові наслідки залишається чинним та узгодженим в повному обсязі, що створює передумови для повторного звернення до суду з тих же підстав.
Наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог має не лише вирішити позовні вимоги відповідно до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося примусове виконання рішення.
Як вказувалося вище, при зверненні до суду першої інстанції позивачем заявлено, зокрема, вимогу про визнання протиправними дій Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).
Під час судового розгляду справи судом встановлено, що такі дії відповідача (на думку позивача) полягали у тому, що всупереч вимог чинного законодавства, копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено на адресу позивача не рекомендованим відправленням, що призвело до того, що позивач не знала про прийняття цієї постанови, що в свою чергу позбавило її можливості оскаржити цю постанову.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що в межах цих правовідносин, позивач фактично також посилається і на протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження.
Як вказувалося вище, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що ОСОБА_1 не оскаржує постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження № 64689389 від 02.03.2021 з примусового виконання виконавчого листа № 592/5496/16-ц, виданого 17.10.2019 Тростянецьким районним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 320 грн. (а.с. 109), яка їй направлялася рекомендованою кореспонденцією за домашньою адресою (а.с. 152, 165).
Разом з тим, колегія суддів зазначає. що такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки у наданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач по справі зазначив, що всі постанови, які виносилися в межах виконавчого провадження направлялись боржниці (позивачу) простою кореспонденцією, в день їх винесення (а.с. 106-107, т. 1).
Крім того, надані до суду першої інстанції копії реєстру згрупованих поштових відправлень та поштової квитанції від 25.03.2021 р. не є належними доказами направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.03.2021 р. саме рекомендованим поштовим відправленням, оскільки в цьому поштовому реєстрі не міститься опису поштового відправлення, а поштова квитанції датована 25.03.2021 р., тобто поштові відправлення направлялися більше ніж через три тижні, від дати прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», відповідачем не було направлено на адресу позивача копію постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням.
Що стосується наявності підстав для визнання цієї постанови протиправною та її скасування, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Фундаментальне порушення – це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Отже, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
В межах спірних правовідносин судом апеляційної інстанції встановлено, що після надходження до органу ДВС виконавчого листа, державним виконавцем не встановлено обставин, які перешкоджали прийняттю постанови про відкриття виконавчого провадження. Не встановлено таких підстав і судом апеляційної інстанції.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що недотримання відповідачем способу повідомлення особи про прийняття ним постанови про відкриття виконавчого провадження, шляхом не направлення копії цієї постанови рекомендованим поштовим відправленням, не може слугувати безумовною підставою для визнання такої постанови протиправною та її скасування.
Разом з тим, вказана обставина свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягала у не направленні копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням, як того вимагає ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що позовна вимога про визнання протиправним дій Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягала у не направленні копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням.
Що стосується постанови відповідача про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для ОСОБА_1 загальну суму мінімальних витрат - 272,28 грн. (а.с. 156-157), колегія суддів зазначає що за змістом цієї постанови встановлено, що відділом понесені мінімальні витрати виконавчого провадження у розмірі 272,28 грн., а саме:
послуга пов`язана з користуванням Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень – 69,00 грн.;
відправлення кореспонденції маркованою машиною: - рекомендована – 4 шт., 148,80 грн.; проста – 4 шт., 38,40 грн.;
маркована продукція – 8 шт. – 2,88 грн.;
папір А4 – 24 арк. – 3,84 грн.;
обкладинка виконавчого провадження – 1 шт. 1,20 грн.;
виготовлення ксероксних копій, друк документів: 24 шт. – 8,16 грн.
Як вже зазначалося вище, у наданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач по справі зазначив, що всі постанови, які виносилися в межах виконавчого провадження направлялись боржниці (позивачу) простою кореспонденцією, в день їх винесення (а.с. 106-107, т. 1), у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 02.03.2023 р., в частині витрат за відправлення кореспонденції маркованою машиною (рекомендована – 4 шт., 148,80 грн.) суперечить встановленим в ході розгляду справи обставинам, а тому, з метою повного та ефективного захисту прав, свобод та інтересів, який неможливий у заявлений позивачем спосіб, але щодо яких подана позовна заява, суд дійшов до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та наявність підстав для визнання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 02.03.2021 р. ВП № 64689389 протиправною та її скасування, у зв`язку з недоведеністю понесених мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 272,28 грн.
При цьому, судом встановлено, що загальна сума боргу становила 624,28 грн., яка складалася із суми у розмірі: 320,00 грн. (сума боргу згідно виконавчого листа), 32,00 грн. (виконавчий збір); 272,28 грн. (мінімальні витрати виконавчого провадження).
У зв`язку з недоведеністю понесених мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 272,28 грн., колегія суддів також вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними і скасувати постанову про накладення арешту коштів боржника від 09.03.2021 р. ВП № 64689389 в межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження у розмірі 624,28 грн., а також постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.03.2021 р., у розмірі до виплати загальної суми боргу – 624,28 грн.
З цих же підстав колегія суддів дійшла до висновку, що скасуванню підлягає і постанова про закінчення виконавчого провадження від 05.07.2021 р. ВП № 64689389, оскільки, з урахуванням встановлених судом обставин, не підтверджується фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, в частині понесених відповідачем витрат виконавчого провадження.
Що стосується заявленої позивачем вимоги про зобов`язання Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) повернути незаконно стягнуті 1244 грн., суд виходить з наступного.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач вважає, що з неї незаконно стягнуто кошти в сумі 1244 грн., що на її думку підтверджується відповіддю органу Пенсійного фонду України та випискою з карткового рахунку «Ощадбанку».
Разом з тим, судом встановлено, що згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 3833-4082/Н-02/8-1800/21 від 14.06.2021 р., позивача повідомлено про те, що на виконання постанови відповідача від 30.03.2021 р. з 01.05.2021 р. з пенсії позивача розпочато відрахування боргу у розмірі 20 % від суми пенсії щомісячно. Розмір пенсії у травні 2021 р. склав 2200,00 грн., відповідно сума відрахувань – 440,00 грн. (2200,00 грн. х 20%). Розмір пенсії до виплати у травні 2021 р. склав 1760,00 грн. Також позивача повідомлено, що залишок боргу в сумі 184,28 грн. буде утримано в червні місяці 2021 р., у зв`язку з чим у червні нараховано до виплати 2015,72 грн. (2200,00 грн. – 184,28 грн.). (а.с. 71-72, т. 1). 
Таким чином, доводи позивача про те, що з неї неправомірно стягнуто кошти в сумі 1244 грн. не підтверджуються матеріалами справи.
Що стосується наявності підстав для стягнення з відповідача коштів, які, як вважає позивач, були незаконно стягнуті з неї, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.
Наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787, затверджений Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, та перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій, визначених за даними системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 р. за № 1650/24182) (далі – Порядок № 787).
Згідно з п. 3 Порядку № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті, перерахування компенсації здійснюється Казначейством або головними управліннями Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.
Відповідно до п. 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування компенсації здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.
У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України (далі - органи ДПС) та органи Державної митної служби України (далі - органи Держмитслужби)) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Таким чином, територіальний орган держказначейської служби є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає територіальний орган ДВС.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, - й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
У свою чергу, ч. 3 та ч. 4 ст. 48 КАС України вказує, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. В той же час, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
13.02.2018 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного в рамках справи № 826/1460/16, адміністративне провадження № К/9901/1815/17 (ЄДРСРУ № 72289138) зазначив, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 52 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулися не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного відповідача належним відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
Зі змісту наведених положень процесуального законодавства вбачається, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального право відношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.
Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні (постанова ВС КАС від 21 грудня 2018 року у справі № 803/1252/17, адміністративне провадження № К/9901/50685/18 (ЄДРСРУ № 78808400)).
Враховуючи те, що територіальний орган Державної казначейської служби не був залучений судом першої інстанції в якості співвідповідача у цій справі, а у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження щодо залучення належного відповідача, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання повернути позивачу незаконно стягнуті (як вона вважає) кошти.
Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
По своїй суті, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Суд зазначає, що завдання моральної шкоди – явище завжди негативне. Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
При цьому гроші (розмір моральної шкоди) виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (такі висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду.
Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
В межах спірним правовідносин колегія суддів дійшла до висновку, що матеріали цієї адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, а тому вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.
При вирішенні спірних правовідносин колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 року по справі № 480/6822/21 підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.
Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 року по справі № 480/6822/21 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), яка полягала у не направленні копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.03.2021 р. ВП № 64689389 рекомендованим поштовим відправленням.
Визнати протиправною та скасувати постанову Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 02.03.2021 р. ВП № 64689389.
Визнати протиправною та скасувати постанову Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про накладення арешту коштів боржника від 09.03.2021 р. ВП № 64689389.
Визнати протиправною та скасувати постанову Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.03.2021 р. ВП № 64689389.
Визнати протиправною та скасувати постанову Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про закінчення виконавчого провадження від 05.07.2021 р. ВП № 64689389.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.В. Присяжнюк    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  07.09.2023 року