справа № 753/17528/20
провадження № 22-ц/824/6321/2023
головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
4 липня 2023 року                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 14 216,43 грн, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 10 839,43 грн, 3% річних у розмірі 986,77 грн та 2 390,23 грн - інфляційної складової боргу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому не належним чином виконує зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з урахуванням нарахованих штрафних санкцій.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» 10 839,43 грн в рахунок стягнення заборгованості за отримані комунальні послуги, 986,77 3% - річних, 2 390,23 грн інфляційних втрат, 2 102 грн судового збору, а всього 16 318,43 грн.
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ПрАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" 10 529 грн 60 коп. в рахунок стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, 973 грн 36 коп. - 3% - річних, 2275 грн 39 коп. інфляційних втрат, 2 102 грн судового збору, а всього 15 880 грн 35 коп., в задоволенні стягнення решти суми відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду  ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ПрАТ «АК «Київводоканал».
В обґрунтування вимог посилається на те, що звертаючись до суду позивач зазначив підставою позову публічний договір (оферту)про надання ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване на приватне акціонерне товариство Акціонерна компанія «Київводоканан», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж), опублікований у газеті «Хрещатик» № 110 (4510) 5 серпня 2020 року. Позовні вимоги було заявлено про стягнення грошових коштів за період з 1 серпня 2017 року по 30 вересня 2020 року однак, як було встановлено і судом першої інстанції, 1 січня 2017 року між відповідачем та позивачем було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Відтак вважає, що з 1 січня 2017 року і по теперішній час відповідач є споживачем послуг саме на підставі зазначеного договору. Звертає увагу, що позивачем не було подано заяву про зміну підстави позову, а отже судом першої інстанції було порушено норми процесуального права.
Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог за період нарахувань з січня 2017 року по жовтень 2017 року включно, а позовна давність не переривалась оплатами, оскільки вони були здійснені поза межами трирічного строку.
Вказує, що норма споживання на 1 особу не змінювалась за весь період заявлених позивачем позовних вимог і позивачем не надано правового обгрунтування нарахувань на 1 особу 20 м3. Також вказує, що у відповідача наявна пільга по сплаті, а саме 50% як багатодітна родина, як це вказано в договорі від 1 січня 2017 року.
Зазначає, що між первинними документами наданими позивачем та його розрахунками містяться протиріччя, а тому такі розрахунки не можуть бути прийняті судом до уваги як вірні та не підлягають задоволенню.
Звертає увагу, що в розрахунках та поясненнях позивач зазначає, що факт підтвердження обсягів наданих послуг у період з 1 січня 2017 року до 31 жовтня 2017 року підтверджується сумами наданих пільг, натомість сума пільги не становить 50% віднарахувань, що також не було враховано судом першої інстанції.
Вважає, що позивачем також порушено порядок нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
25 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ПрАТ «АК «Київводоканал» - адвоката   Махмет Б., в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Вказує, що позивачем було подано позов з урахуванням відсутності письмового договору, хоча в процесі повторної обробки запиту щодо ОСОБА_1 було встановлено факт наявності письмового договору, укладеного між ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_1 від 1 січня 2017 року.Також вказує, що ненадання суду першої інстанції письмового договору зумовлено людським фактором і не мало наміру ввести суд першої інстанції в оману або будь-яким іншим чином вплинути на винесене судом рішення.
Зазначає, що у разі відсутності квартирних лічильників нарахування проводяться згідно з показаннями будинкового лічильника. Від загального обсягу споживання віднімаються обсяги споживання, передані мешканцями квартир, які оснащені лічильниками, а отримана різниця ділиться пропорційно між усіма споживачами, у яких відсутні квартирні засоби обліку.
Звертає увагу, що будинку АДРЕСА_2 в липні 2017 року встановлений загальнобудинковий прилад обліку COSMOSWPD-50 № 9251997, а у вересні 2017 року лічильник COSMOSWPD-50 № 9251997 був замінений на лічильник COSMOSWPD-50 № 9779570, що підтверджується плановими нарядами від 28 липня 2014 року № 2807018 та від 11 вересня 2017 року № 1109043 (належним чином завірені копії наявні у матеріалах справи).Відтак, у будинку АДРЕСА_2 всім споживачам, які не мають квартирних приладів обліку, зокрема ОСОБА_1 , нараховувалась різниця між показами загальнобудинкового засобу обліку та квартирними приладами обліку на кількість осіб проживаючих у кожній квартирі не обладнаній приладами обліку.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за надані комунальні послуги у розмірі 10 529 грн 60 коп., 973 грн 36 коп. - 3% - річних та 2 275 грн 39 коп. інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив із того, що є вони є законними та обґрунтованими.
Колегія суддів  погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.
26 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10 квітня 2014 року №1198, яким внесено зміни до закону України «Про житлово-комунальні послуги», який доповнено новими частинами.
Стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV доповнена п.5, згідно якого виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.
Відповідно до ч.7 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (чинного на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
5 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» №110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання ПАТ «АК «Київводоканал», що перейменоване на ПрАТ «АК «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем).
Повідомленням визначено, що фізична особа (власник/квартиронаймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку), що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов Договору. У разі відмови споживача від отримання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал», для оформлення припинення надання цих послуг.
Повідомленням визначено, що у разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення надання цих послуг.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).
Таким чином, відповідач отримувала послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж), на адресу ПрАТ «АК «Київводоканал», жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг не писала.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, відповідач вказує, що позивач у позові зазначив підставою позову публічний договір (оферту), в той час, як між позивачем і відповідачем було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, а тому відповідач є споживачем саме на підставі зазначеного договору.
В той же час, у відзиві на апеляційну скаргу, позивач зазначений факт визнає та вказує, що в процесі повторної обробки запиту щодо ОСОБА_1 було встановлено факт наявності письмового договору, укладеного між ПрАТ «АК «Київводоканал» та         ОСОБА_1 від 1 січня 2017 року.Також вказує, що ненадання суду першої інстанції письмового договору зумовлено людським фактором і не мало наміру ввести суд першої інстанції в оману або будь-яким іншим чином вплинути на винесене судом рішення.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач з 1 січня 2017 року по теперішній споживає послуги на підставі договору від 1 січня 2017 року.
Із матеріалів справи вбачається та підтверджено позивачем і відповідачем, що в належній відповідачу квартирі були наявні квартирні прилади обліку води, які не пройшли повірку та які було замінено на нові згідно акта від 16 листопада 2017 року (а.с. 64, т. 1).
Так, постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року були затверджені Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила).
Згідно пункту 9 Правил квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік.
Відповідно до пункту 10 Правил оплата послуг за показаннями квартирних засобів обліку провадиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок.
Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.
Пунктом 11 Правил встановлено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.
Отже, у разі відсутності квартирних лічильників нарахування проводяться згідно з показаннями будинкового лічильника. Від загального обсягу споживання віднімаються обсяги споживання, передані мешканцями квартир, які оснащені лічильниками, а отримана різниця ділиться пропорційно між усіма споживачами, у яких відсутні квартирні засоби обліку.
Матеріалами справи встановлено, що у будинку АДРЕСА_2 в липні 2017 року встановлений загальнобудинковий прилад обліку COSMOSWPD-50 № 9251997, а у вересні 2017 року лічильник COSMOSWPD-50 № 9251997, був замінений на лічильник COSMOSWPD-50 № 9779570, що підтверджується плановими нарядами від 28 липня 2014 року № 2807018 та від 11 вересня 2017 року № 1109043 (а.с.218-219, т. 1).
Відтак, у будинку АДРЕСА_2 всім споживачам, які не мають квартирних приладів обліку, зокрема ОСОБА_1 , нараховувалась різниця між показами загальнобудинкового засобу обліку та квартирними приладами обліку на кількість осіб проживаючих у кожній квартирі не обладнаній приладами обліку.
Обсяг поставленої питної води до будинку АДРЕСА_2 за період з 1 січня 2017 року по 31 серпня 2020 року підтверджується актами зняття показань із загальнобудинкового приладу обліку (належним чином завірені копії наявні у матеріалах справи).
На квартиру АДРЕСА_3 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , по якому у лютому 2017 - липні 2017 року, вересні 2017 - листопаді 2017 року нарахування та оплати за надані послуги з централізованого водопостачання тацентралізованого водовідведення проводились за показниками загальнобудинкового приладу обліку води на 5 (п`ять осіб) у порядку, визначеному п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, що підтверджується інформацією про розподіл обсягів споживання холодної води із зазначенням показань загально будинкового засобу обліку води з вказаним об`ємом, спожитим орендарями та на власні потреби та сумарних показань квартирних засобів обліку води за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2017 року (а.с. 223, т. 1).
Так, позивач вказує та вбачається із матеріалів справи, що у січні та серпні 2017 по о/р 0209203 нарахування за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення були проведені згідно норм споживання на 1 особу (4,5м3*5=22,5 м3), відповідно до діючого на той час законодавства. У серпні 2017 року нарахування спожитих послуг проводилось за середньодобовою витратою, у зв`язку з відсутністю контролера.
Так, наприклад, в лютому 2017 року у будинку АДРЕСА_2 за показами загальнобудинкового засобу обліку було спожито 1 492,00 м3 (462,00 м3 спожито орендарями та на власні потреби та 1 030,00 м3 без орендарів) в тому числі спожито квартирами без квартирних лічильників 520,24 м3.
У будинку 78 квартир, із яких 77 квартири обладнані приладами обліку та 1 не була обладнана приладами обліку. У квартирі, яка не обладнана приладами обліку мешкало 5 осіб.
Відповідно однією особою, яка мешкала у квартирі не обладнаній приладами обліку в лютому 2017 року було спожито 104,048 м3. (1 030 м3 (обсяг по загальнобудинковому без орендарів) - 509,76 м3 (обсяг по квартирним приладам)/ 5 (особи, які мешкали у квартирах без лічильників) = 104,048 м3 (на кожну особу мало б бути нараховано).
Проте, при дуже великому обсязі спожитої питної води, ПрАТ «АК «Київводоканал» проводило нарахування не більше ніж на 20 м3 на одну особу по загальнобудинковому засобу обліку.
Згідно з ст.179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачем наданих позивачем послуг з водопостачання та водовідведення у період з 1 січня 2017 року по 31 серпня 2020 року.
У суді першої інстанції відповідач вказувала на те, що позивач ПрАТ «АК «Київводоканал» звернувся до суду з даним позов з пропуском строку позовної давності, оскільки з цим позовом позивач звернувся у жовті 2020 року.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини 1 та 2 статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 437/2726/13-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження N 14-448цс19).
Відповідно до п. 3.1 договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення від 1 січня 2017 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (а.с. 150-151, т. 1).
Отже, платіж за січень 2017 року відповідач мала внести до 21 лютого 2017 року, за лютий 2017 року до 21 березня 2017 року, за березень 2017 року до 21 квітня 2017 року, за квітень 2017 року до 21 травня 2017 року, за травень 2017 року до 21 червня 2017 року, за червень 2017 року до 21 липня 2017 року, за липень 2017 року до 21 серпня 2017 року, за серпень 2017 року до 21 вересня 2017 року, за вересень 2017 року до 21 жовтня 2017 року.
Матеріалами справи встановлено та підтверджується самою відповідачкою, що платежі у 2017 році нею було внесено наступним чином: за період з 1 січня 2017 року по 1 лютого 2017 року - оплата була здійснена 20 лютого 2017 року у розмірі 117,26 грн; за період з 1 лютого 2017 року по 1 березня 2017 року - оплата була здійснена 16 березня 2017 року у розмірі 244,53 грн; за період з 1 березня 2017 року по 1 квітня 2017 року - оплата була здійснена 18 квітня 2017 року у розмірі 254,64 грн; за період з 1 квітня 2017 року по 1 травня 2017 року - оплата була здійснена 31 травня 2017 року у розмірі 134,64 грн; за період з 1 травня 2017 року по 1 червня 2017 року - оплата була здійснена 21 червня 2017 року у розмірі 192,32 грн; за період з 1 червня 2017 року по 1 липня 2017 року - оплата була здійснена 17 липня 2017 року у розмірі 285,34 грн; за період з 1 липня 2017 року по 1 серпня 2017 року - оплата була здійснена 19 серпня 2017 року у розмірі 251,77 грн; за період з 1 серпня 2017 року по 1 вересня 2017 року - оплата була здійснена 19 вересня 2017 року у розмірі 150 грн; за період з 1 вересня 2017 року по 1 жовтня 2017 року - оплата була здійснена 19 жовтня 2017 року у розмірі 251,44 грн; за період з 1 жовтня 2017 року по 1 листопада 2017 року - оплата була здійснена 21 листопада 2017 року у розмірі 268,39 грн. 
Таким чином, позовна давність з січня 2017 року переривалася, оскільки на протязі періоду починаючи з лютого 2017 року відповідачем періодично здійснювалися платежі, що є підтвердженням того, що відповідач визнала борг та періодично його сплачувала, то в даному випадку наявні дії особи щодо переривання строку позовної давності, оскільки усвідомлена оплата відповідача за надані послуги є підставою для переривання строку позовної давності, що підтверджується розрахунком заборгованості, і, як наслідок, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності на що правильно звернув увагу суд першої інстанції.
Так, при нарахуванні за послуги позивач застосовує тарифи, затверджені Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), які не підлягають узгодженню з споживачем, а їх розмір є загальнодоступною інформацією, яка розташована на сайтах ПрАТ «АК «Київводоканал» та НКРЕКП, а тому не потребує доказування.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду першої інстанції оригінал довідки про розмір заборгованості та безпосередньо розрахунок заборгованості щодо відповідача, тобто позивачем були надані письмові докази, які встановлюють факт наявності у відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги перед позивачем.
Поданий позивачем розрахунок заборгованості є випискою з особового рахунку НОМЕР_1 , по якому обліковуються послуги, що надаються до кв. АДРЕСА_3 .
На переконання колегії суддів, наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з іншими матеріалами справи, а тому суд першої інстанції правильно прийняв його до уваги, як належний і достовірний доказ (а.с.9-10).
За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи містять обгрунтовані докази наявності у відповідача заборгованості та її розміру, є правильними та такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах Закону.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
При цьому, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами сплату отриманих послуг або не доведе іншого розміру заборгованості.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому, відповідач ОСОБА_1 не надала доказів на спростування вищенаведених обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про стягнення заборгованості, надавши на підтвердження цих обставин суду належні, допустимі та достовірні докази.
Колегія суддів, оцінюючи доводи апеляційної скарги, також вважає за необхідне зазначити, що відповідачка фактично користувалася житлово-комунальними послугами, наданими позивачем, та перебувала з ним у договірних відносинах, при цьому  ОСОБА_1  не відмовлялася від цих послуг та частково оплачувала їх, у зв`язку із чим у неї виник обов`язок сплатити кошти ПрАТ «АК Київводоканал» за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів, які погоджені органом місцевого самоврядування.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у ч. 1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч. 3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 2 грудня 2020 року у справі №761/48615/18-ц (провадження №61-14819св20).
З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав до їх задоволення та стягнення на користь позивача з відповідача боргу за спожиті послуги водопостачання та водовідведення у розмірі 10 529,60 грн з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2 275,39 грн та трьох відсотків річних у розмірі 973,36 грн, оскільки між сторонами існує грошове зобов`язання, яке виникло з договірного обов`язку відповідача оплачувати позивачу надані їй житлово-комунальні послуги, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Тому, вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних відповідає діючому закону та підлягає задоволенню.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, оскільки суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази в їх сукупності, надав їм вірну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини у даній справі та ухвалив законне і обгрунтоване рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених     п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381 - 384  ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий	Т.О. Писана  	
Судді 	К. П. Приходько  	
 	С.О. Журба