ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/1701/22
Провадження № 22-ц/4820/885/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., 
 
секретар судового засідання Заворотна А.В.
 
за участю: прокурора Веселовської О.П., відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах Хмельницької обласної державної адміністрації до Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Хмельницьке обласне управління лісового та мисливського господарства, Державне підприємство «Хмельницьке лісомисливське господарство», про визнання недійсним рішення, зобов`язання повернути земельну ділянку, скасування державної реєстрації прав та скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, за апеляційною скаргою Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2023 року (суддя Мазурок О.В.).
Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд 

 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2022 року керівник Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах Хмельницької обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Лосовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Хмельницьке обласне управління лісового та мисливського господарства, Державне підприємство «Хмельницьке лісомисливське господарство» про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, зобов`язання повернути земельну ділянку
 
В обґрунтування позову зазначав, що при вивченні питання законності надання у приватну власність земельних ділянок встановлено, що рішенням сесії Лісовогринівецької сільської ради №15 від 16.03.2015 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:10, розташованої на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району, та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення, ОСОБА_3 25.03.2015 в реєстраційній службі Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області отримала свідоцтво на право власності № НОМЕР_1 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016.
 
В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2015 ОСОБА_3 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016 продовжує перебувати у власності  ОСОБА_1 .Водночас, передача вказаної земельної ділянки у приватну власність  ОСОБА_3  відбулася всупереч вимогам Земельного та Лісового кодексів України, оскільки вона відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство» (в межах лісового заказника місцевого значення «Лісогринівецький»).
 
Згідно з інформацією ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство», земельна ділянка кадастровий номер 6825083600:03:008:1016 частково накладається на земельну ділянку, що перебуває в постійному користуванні підприємства, а саме в кварталі 35 виділі 11 урочища «Лісові Гринівці» Хмельницького лісництва, площа накладення - 0,04 га.
 
Крім того, факт накладення підтверджується також інформацією «Укрдержліспроект» від 16.11.2021 №996 з долученими картографічними матеріалами.
 
Також зазначає, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та публічної кадастрової карти України, ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство» розроблено проект землеустрою, на підставі якого сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 6825083600:03:008:1702 площею 103,9847 га, для ведення лісового господарства і пов`язаного з ним послуг.
 
У подальшому, вказаний проект затверджено розпорядженням Хмельницької ОДА № 172/2020-р від 17.02.2020 та зазначену земельну ділянку передано у постійне користування ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство».
 
Надана у приватну власність ОСОБА_3  частина спірної земельної ділянки (яку остання відчужила на користь ОСОБА_1 ) належить до категорії земель лісогосподарського призначення і після її незаконного надання у власність своє цільове призначення не змінила. 
 
Окрім цього, відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України, до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державний власності, на відповідній території.
 
Спірна земельна ділянка надана у власність рішенням сесії Лісовогринівецької сільської ради від 16.03.2015 №15 мала лісогосподарське призначення. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі площею 0,1000 га, яку відведено для ведення особистого селянського господарства, що призвело до незаконного одержання у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка вибула із власності держави та постійного користування ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство».
 
Оскільки вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у власність, порушує інтереси держави в особі Хмельницької ОДА як уповноваженого державою органу, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство», як постійного землекористувача, тому земельна ділянка підлягає поверненню у власність держави.
 
Звертаючись до суду з позовом, прокурор просив визнати недійсним рішення сесії Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 16.03.2015 №15, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що розташована в межах населеного пункту Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області; визнати незаконною та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, припинивши право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку; визнати незаконною та скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, площею 0,1000 га, що розташована на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області на користь держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації. Вирішити питання судових витрат.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2023 року у позові керівник Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах Хмельницької обласної державної адміністрації відмовлено. 
 
Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду, заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, незастосування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права. Зазначає, що суд першої інстанції, в порушення статті 89 ЦПК України, не надав належної оцінки доказам, які надані позивачем та підтверджують факт накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення. Вважає безпідставним висновок суду про недоведеність факту належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Факт знаходження частини спірної земельної ділянки у межах земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП «Химельницьке лісове господарство», підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, схемою накладання спірної земельної ділянки на землі лісового фонду, схемою розташування земельної ділянки, наданою ВО «Укрдержліспроект», та відомостями Публічної кадастрової карти, яка містить офіційну інформацію. Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення надані прокурором документальні докази не досліджено та не надано їм об`єктивної оцінки, а також в порушення ч. 4 ст. 265 ЦПК України не наведено підстав та мотивів, з яких окремі докази були відхилені судом. Внаслідок цього судом не встановлено обставини, які мають істотне значення у даній справі. Зазначає, що відповідачами не спростовано твердження позивача про те, що частина спірної земельної ділянки накладається на землі лісового фонду.
 
Також, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував вимоги пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України та правові висновки Верховного Суду щодо необхідності застосування пункту даної норми права при вирішенні питання про перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства. Так, відповідно до пункту 4 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до документів, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками відносяться планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, до яких належать планшети лісовпорядкування. Наявний у матеріалах справи доказ - витяг з Планшету № 4 урочища «Лісові Гринівці» є планово-картографічним матеріалом лісовпорядкування, що був виготовлений у 2011 році та є беззаперечним доказом належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського користуванні ДП, що перебувають у постійному користуванні ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство».
 
Зазначає, що посилання суду першої інстанції на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2021 року у справі № 686/959/20 яке, на думку суду, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення при вирішенні спору у даній справі, є безпідставним, адже і справі № 686/959/20 інший суб`єктний склад та інший зміст позовних вимог. 
 
Вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив та не надав своєї оцінки наявним у матеріалах справи доказам ні окремо, ні у їх сукупності, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення даної справи, а як наслідок задоволення позову.
 
В судовому засіданні прокурор Веселовська О.П. підтримала апеляційну скаргу.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день,місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.
 
Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з?явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.
 
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 3 і пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав недоведеності позовних вимог, оскільки позивач не надав доказів того, що земельна ділянка, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, є земельною ділянкою лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство».
 
Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись, оскільки він не відповідає вимогам закону і обставинам справи.
 
Встановлено, що рішенням 33-ої чергової сесії Лісовогринівецької сільської ради 6-го скликання від 16 березня 2015 року №15 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, площею 0,1000 га із земель комунальної власності (категорія земель сільськогосподарського призначення) для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою с. Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області (а.с.24).
 
За договором купівлі-продажу від 13 листопада 2015 року ОСОБА_3 відчужила вказану вище земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295147132 віл 18 січня 2022 року (а.с.45-48).
 
Розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації від 17.02.2020 №172/2020-р затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надано у постійне користування Державному підприємству «Хмельницьке лісомисливське господарство» земельну ділянку державної власності, кадастровий номер 6825083600:03:008:1702, площею 103,9847 га (землі лісогосподарського призначення) для ведення лісового господарства і пов?язаних ним послуг, що розташована за межами населених пунктів на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району (а.с. 29).
 
Право постійного користування земельною ділянкою зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.03.2020 за № 35857728, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295129129 від 18 січня 2022 року (a.c.42-44).
 
Згідно з розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації від 06.07.2020 №451/2020-р надано Державному підприємству «Хмельницьке лісомисливське господарство» згоду на поділ земельної ділянки площею 103,9847 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:1702, що розташована на території Лісовогринівецької сільської ради Лісовогринівецької об?єднаної територіальної громади Хмельницького району (а.с.31).
 
Відповідно до листа Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство» від 04.07.2018 № 327, земельна ділянка, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, частково накладається на земельну ділянку, що є у постійному користуванні ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство», а саме кварталі 35 виділі 11 урочища «Лісові Гринівці» Хмельницького лісництва (а.с. 18).
 
Також, згідно інформацією сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_5 від 11.11.2019 №27 земельна ділянка, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, накладається на межі земельної ділянки ДП «Хмельницьке лісомисливське господарство», площа накладання становить 0,04 га (а.с.25).
 
Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Пунктом 2 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
 
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України. 
 
Згідно з частинами шостою, дев`ятою статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов?язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання ії у власність. 
 
Відповідно до статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. 
 
Згідно з частиною першою статті 20 ЗК України, віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу. 
 
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є пілставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 55 ЗК України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
 
Відповідно до статей 56, 57 ЗК України, землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
 
При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України, земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами. 
 
Водночас у пункті 2 статті 5 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. 
 
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. 
 
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). 
 
Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням. 
 
Відповідно до пунктів 4, 8 частини першої статті 31 ЛК України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; забезпечують здійснення заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні та інші технічні засоби та обладнання, забороняють відвідування лісів населенням і в`їзд до них транспортних засобів у період високої пожежної небезпеки в порядку, передбаченому законодавством. 
 
Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України). 
 
Поряд із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України) та включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України). 
 
За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об?єкта лісовпорядкування. 
 
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. 
 
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об?єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. 
 
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. 
 
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, Що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. 
 
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. 
 
Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. 
 
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. 
 
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦІК України). 
 
Під способами захисту суб?єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16). 
 
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16. 
 
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі №127/6686/21). 
 
Вирішуючи питання про ефективність обраного прокурором способу захисту цивільного права, колегія суддів враховує, що у справі, яка розглядається, позивач просив, зокрема, визнати недійсним рішення сесії Лісовогринівецької сільської ради від 16.03.2015 № 15 щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 6825083600:03:008:1016, для особистого селянського господарства, що розташована в межах населеного пункту Лісовогринівецької сільської ради, скасувати державну реєстрацію права власності та державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження N 12-97г19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. 
 
Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19. 
 
Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
 
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
 
Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. 
 
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не € фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. 
 
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов?язані з позбавленням його володіння майном. 
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц викладено правовий висновок про те, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
 
Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 с18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. 
 
Також апеляційний суд враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, в якій Великою Палатою Верховного Суду надавалася оцінка ефективному способу захисту при порушенні інтересів держави як власника земель лісогосподарського призначення, а саме, що «визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 72)). Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевої набувачки. Статус володільця у держави буде відновлений - у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою». 
 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку ст. 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.
 
Від указаного висновку Велика Палата Верховного Суду надалі не відступала, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. 
 
Звертаючись до суду з позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка (кадастровий номер 6825083600:03:008:1016) площею 0,1000 га, яка була передана у власність ОСОБА_3 , та в подальшому відчужена нею на користь ОСОБА_1 , належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, та передача останньої у приватну власність фізичної особи здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а тому порушене право держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації підлягає відновленню шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, зобов?язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення. 
 
Оскільки у даній справі прокурором пред?явлено негаторний позов про зобов?язання відповідача повернути земельну ділянку, а у вказаний правовідносинах підлягає пред`явленню віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, колегія суддів вважає, що позивачем обраний неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови в позові. 
 
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦІК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. 
 
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови. 
 
Підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у позові. 
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Повне судове рішення складено 17 липня 2023 року

Суддя-доповідач                                                        І.В. П`єнта

 
Судді:                                                                        А.П. Корніюк

 
       О.І. Талалай