ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6920/23 Справа № 206/2484/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О.П. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року                        місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 206/2484/23
Номер провадження 22-ц/803/6920/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.
за участю секретаря: Паромової О.О.
учасники справи : 
заявник - КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради
заінтересована особа - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ілющенко Анна Анатоліївна, на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2023 року головуючого судді Румянцева О.П., зі складанням повного тексту судового рішення 13 червня 2023 року по цивільній справі про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку,-
В С Т А Н О В И В :
У червні 2023 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «ДБКЛПД» ДОР) звернулося до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 .
Заяву мотивовано тим, що 01 червня 2023 року ОСОБА_1 був госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий становить небезпеку для себе та оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. ОСОБА_1 письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КП «ДБКЛПД » ДОР не давав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2023 року госпіталізовано ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ілющенко А.А., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що заява про надання психіатричної допомоги обґрунтована лише рапортами зенітного ракетного дивізіону, до яких не додано жодних доказів. Також, надано первинний епікриз, в якому окрім доводів викладених у рапортах зокрема зазначено, що особа має вищу освіту (облік-аудит), працював по спеціальності, одружений, має двох дітей, відомостей щодо лікування (до цього часу) у психіатра та нарколога немає. Свідомість ясна, орієнтований всебічно вірно, доступний формальному контакту, галюцинаторно-маячних переживань активно не висловлює. Хоче додому, оскільки йому не вистачає жінки. ОСОБА_1 пояснює, що керівництвом написано зазначені рапорти через особисті неприязнені стосунки, дійсно є гіперактивною людиною, що на все швидко реагує, дійсно має інтерес до жінок, та це є його чоловічим темпераментом, а не хворобою, полюбляє жартувати. Дійсно міг мати пригнічений стан через воєнні дії, в яких приймав участь. 13 червня 2023 року в судовому засіданні, ОСОБА_1 перебував у «загальмованому» стані, мав заплітаючуся мову, лікар стверджувала, що він щось з`їв чи випив, з того що йому принесли. Доказів того, що він раніше лікувався в психіатричних закладах немає, окрім слів лікаря. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «ДБКЛПД»  ДОР  Кадникова Л.Г. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, постановлене на підставі доказів. В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що 01 червня 2023 року ОСОБА_1 доставлено до КП «ДБКЛПД» ДОР . ОСОБА_1 направлений на лікування командуванням медичних сил ЗСУ. За висновком комісії лікарів, хворий становить небезпеку для себе та оточуючих, підлягає госпіталізації на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», встановлений діагноз манія з психотичними симптомами. 20 червня 2023 року ОСОБА_1 надав письмову усвідомлену згоду на лікування. 05 липня 2023 року виписаний з КП «ДБКЛПД» ДОР» .

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Ілющенко А.А. підтримали доводи апеляційної скарги. 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1  та його представника адвоката Ілющенко А.А., представника  КП «ДБКЛПД» ДОР»  Кадникової Л.Г., представника прокуратури  Лаліменко Н.В. , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення не відповідає . 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2023 року ОСОБА_1 був госпіталізований до КП «ДБКЛПД» ДОР» за направленням командування медичних сил ЗСУ. 
При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР» комісія лікарів-психіатрів дійшла до висновку, що останній емоційно нестабільний, легко афектується, стає дратівливим, агресивний до оточуючих, себе хворим не вважає, мова прискорена, поведінка розгальмована. Потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» № 1489-ІІІ від 22.02.2000 року.
ОСОБА_1 поставлено попередній діагноз - манія з психотичними симптомами. F 30.2. 
Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання ОСОБА_1 зазначив, що йому необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. 
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок якого становить небезпеку для себе та оточуючих, тому дійшов до висновку про необхідність госпіталізувати останнього в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119: жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такою, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. 
У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто, реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.
Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції вказані обставини не встановив та не звернув належної уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», тобто, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках.
Зі змісту вказаної заяви лікаря-психіатра КП «ДБКЛПД» ДОР» вбачається,що підставою для звернення до суду є направлення на госпіталізацію видане 01 червня 2023 року лікарем-психіатром командування медичних сил ЗСУ в/ч НОМЕР_1 , який після особистого огляду ОСОБА_1 зробив висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз) : манія з психотичними симптомами F 30.2. ,який обумовляє його небезпеку для себе та оточуючих.
У приймальному відділенні КП «ДБКЛПД» ДОР» о 14 год.03 хв. 01 червня 2023 року ОСОБА_1 був оглянутий черговим лікарем-психіатром, який підтвердив наявність психічних розладів у вигляді : відповіді на питання не завжди по суті,напружений,тривожний,мова сплутана,прискорена, фон настрою нестійкий,легко афектується,агресивний до оточуючих , встановив діагноз : манія з психотичними симптомами та підтвердив обґрунтованість рішення про госпіталізацію у примусовому порядку відповідно до ст.14 Закону України « Про психіатричну допомогу « № 1489-III від 22.02.2000 року. 
Згідно висновку комісії лікарів -психіатрів КП «ДБКЛПД» ДОР» від 02 червня 2023 року ОСОБА_1 ,який направлений командуванням медичних сил ЗСУ ,в/ч , встановлено діагноз : манія з психотичними симптомами F 30.2.
Проте, заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення реального наміру вчинити ОСОБА_1 дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ДБКЛПД» ДОР» від 02 червня 2023 року,  тоді як, сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
Інші обставини щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 та жодні докази на підтвердження вчинення ним протиправних дій щодо себе чи будь-якої іншої особи у справі відсутні, наведені з цього приводу у судовому засіданні заперечення ОСОБА_1 та його представника судом не були перевірені та належна правова оцінка ним у рішенні суду не надана.
При цьому, без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для нього чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, адже, затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи. Це означає, що того факту, що позбавлення волі відбувається згідно з національним законодавством, недостатньо, його необхідність має бути обґрунтована з урахуванням обставин (див. рішення ЄСПЛ у справі «Вітольд Літва проти Польщі» (Witold Litwa v. Poland), № 26629/95, § 78, ЄСПЛ 2000-III).
Рапорти начальника штабу зенітного ракетного дивізіону ,заступника командира зенітного ракетного дивізіону з МПЗ,командира 2 ЗРБ зенітного ракетного дивізіону до начальника медичної роти в/ч НОМЕР_1 ,до яких не надано жодних доказів ,містять загальні фрази про дратівливість,зміну настрою ОСОБА_1 . 
Вбачається,що доводи викладені у рапортах продубльовані у перевідному епікризі із медичної карти стаціонарного хворого до КП «ДБКЛПД» ДОР № 3561 . Доказів того,що він і раніше лікувався в психіатричних закладах немає. Між,тим , з епікризу вбачається,що ОСОБА_1 має вищу освіту (облік-аудит),працював по спеціальності,одружений,має двох дітей,відомостей щодо лікування (до цього часу) у психіатра чи нарколога немає. Свідомість ясна,орієнтований всебічно вірно. Доступний формальному контакту,галюцинаторно-маячних переживань активно не висловлює . Сам ОСОБА_1 як в суді першої інстанції ,так і в апеляційному суді пояснював ,що керівництвом написано зазначені рапорти через особисті неприязнені стосунки . 
Дослідивши письмові докази по справі ,суд апеляційної інстанції вважає, що висновок лікарів про застосування до ОСОБА_1 примусової госпіталізації не відповідає вищевказаним нормам ст.ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу».
З огляду на зазначене вище, апеляційний суд вважає, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан ОСОБА_1 такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для надання йому психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Отже, у даній справі відсутні належні та допустимі докази ознаки того, що психічні розлади у ОСОБА_1 досягли такого рівня, які б виправдовували його примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи скарги знайшли своє підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції, який ухвалив рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ілющенко Анна Анатоліївна, - задовольнити .

Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення .

У задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги « Дніпропетровської обласної ради, заінтересована особа ОСОБА_1 , про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку-відмовити . 

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 29 вересня 2023 року . 

Судді: